Slutt å skyte!
Alle trekker seg ut.
Politifullmektig Lavelle her. Slipp våpnene og kom ut med hendene over hodet.
Vi legger ikke ned våpnene. Hvorfor tar dere ikke bare smykkene?
Jo, fordi jeg ikke har dem. Dere trenger å ta meg i live.
Det er mer. Hvis dere bryter dere inn, dør vi, men også tre-fire av dere.
Jeg har lite å tape, og dere mye å vinne. La oss forhandle.
- Hva er det du vil forhandle om? - Gi meg fem minutter betenkningstid.
Først vil jeg at de fire bak bilen fordufter.
Gruppe tre. Forlat stillingen.
Tøm passasjen. Dette er ingen øvelse. Det er en nødssituasjon. Ta det rolig.
Jeg gjentar.
Tøm passasjen. Dette er en nødssituasjon.
Forlat stedet rolig.
Kom igjen! Trekk til side!
Bruce…
Hei…
Nå stikker vi.
Hold øye med de to.
Anestesilege?
Jeg konfiskerer dette.
Hold deg fast.
- Bruce? - Nå stikker vi.
- Hvor lang tid har gått? - Ingen anelse.
Tre minutter. Tre og et halvt.
Nå har du fått dine fem minutter.
Nå må du vise meg at du er villig til å samarbeide.
OK. Jeg skal fortelle deg hvor halvparten av smykkene er.
De befinner seg i en postboks i Maxime Giralds gate 33 i Paris.
Få det bekrefta, så snakkes vi.
- Send en gruppe til adressen umiddelbart. - Greit.
Har du sett at megafonen alltid beveger seg på samme måte, i samme fart?
Jeg tenkte akkurat på det samme.
- Pokker, de går inn. - Spiller ingen rolle. Løp!
Så festlig, da. De ga oss dukketeater.
De er tomme.
Se der, ja…
PAPIRHUSET BERLÍN
Sånn som jeg elsker deg
Glem det
Ingen kommer til å elske deg
Ingen kommer til å elske deg, nei
Ingen, fordi jeg elsker deg Med hele havets kraft
Jeg elsker deg med vindens voldsomhet
Jeg elsker deg på tvers av avstand Og tid
Både min kropp og mitt hode elsker deg
Jeg elsker deg Som en gutt elsker sin framtid
Jeg elsker deg Som en mann elsker sitt minne
Jeg elsker deg
Denne veien.
FRUKT FRA VALENCIA
Ser du den butikken? Gå dit og kjøp en limpistol med teppelim.
Ikke snakk med noen. OK? Kom igjen.
Vi har gått 400 meter innover i kloakken og fortsetter.
Det er bare én tunell.
- Jeg lytter. - Fullmektig. Vi har funnet noe.
Kriminalteknisk har analysert noen mistenkelige hull i Polignacs leilighet.
Ett i stammen til et palmetre.
Noen tettet dem. Alle var på ni millimeter.
Og det betyr?
Ifølge rapporten, kan hullene ha huset overvåkningskameraer.
Hvis direktøren for auksjonshuset ble overvåket,
utelukker det ham nok som mistenkt.
Takk.
Jeg har snakka med flere kriminalteknikere i Spania.
Det er bare ett kamera på 9 mm på markedet som kan ta opp bilder og lyd trådløst.
Frekvensradiusen er maks 100 meter.
De som spionerte på Polignac var i samme bygning.
Eller enda bedre, i bygningen over gata.
På Hotel Gioconda.
Det perfekte sted å spionere på noen. Ingen ser når du kommer og går.
Og så har de overvåkningskameraer. Venter på dere på hotellet.
Gruppe tre og fem går opp til overflaten.
Legg føttene på denne stanga. Hold deg fast i den med hendene.
- Hva gjør vi? - Lager presenningssandwich.
Hæ?
- Hvordan er magemusklene dine? - Dårlige.
Pust sakte. Vi må få ned pulsen. Vi har en lang reise foran oss.
- Simón er tyven. - Hva fant du?
Han har teleskop rettet mot leiligheten min.
Han her en modell av auksjonshuset. Bilder av smykkene… og en pistol.
- Herregud. Hva skal du gjøre? - Hva jeg skal gjøre?
Ringe politiet.
Politiet, vær så god.
God dag. Jeg heter Camille Polignac.
Jeg må snakke med fullmektig Lavelle om smykketyveriet.
Vent litt, er du snill.
Jeg hadde gjort alt for ham, stolte helt blindt på Simón, Susi.
Vi kommer for å levere din manns dokumenter og eiendeler.
- Åpne denne safen. - Jeg kan ikke koden.
Jeg bodde med en jeg ikke kjente. Jeg kunne ikke engang koden.
Det har jeg sagt altfor mange ganger de siste dagene.
KONFIDENSIELLE DOKUMENTER
IKKE GLEM MEG
- Hvor oppbevarte han den? - I safen på kontoret.
Politiet brøt den opp, for jeg kunne ikke koden.
DEN SISTE KVELDEN JEG SÅ DEG, LYTTET JEG TIL "YOU KNOW I'M NO GOOD".
- Madame Polignac? - Ja. Jeg er fortsatt her.
Jeg er betjent Laurent. Politifullmektigen er på oppdrag. Vi skal finne henne. Vent.
Greit.
François fikk en sønn bak din rygg.
Jeg har bedt ham om å få barn med meg i åtte år.
Du fortjener bedre enn dette.
Hvem er kvinnen?
Ser ut som svigermoren hans. Den andre svigermoren.
Gutten likner François på en prikk.
François. Den jævelen.
Politifullmektig Lavelle.
- Det ble brutt. Ring tilbake. - Greit.
Takk.
Hun stjal romnøkkelen din. Hva tror du at hun gjør nå?
Jeg bryr meg ikke. Vi har en nå. Vi må være raske.
Hun ringer nok politiet for å få ektemannen ut av fengsel.
Jeg er ikke så sikker på det. Hun må tenke på det.
Det gir oss mulighet til å komme oss vekk.
Ti minutter. Femten minutter, maks.
Jeg vet ikke. Vi begår en veldig stor feil.
Vi bør forlate Paris.
Ingen vits i å rømme om vi etterlater bevis.
Vil vi komme oss unna, må vi kvitte oss med alle bevis
som knytter seg til våre navn.
AMMONIUMKLORID
Vi har lokalisert to mistenkte. En mann og en kvinne. Spanske.
Tretti år gamle. De stjal en politibil fra et sykehus. Kidnappet to betjenter.
- Bilder? - Nei.
Steng alle veier i 30 kilometers radius. Et helikopter skal gjennomsøke området.
Melding til alle enheter. Vi etterlyser politibil 224-R.
To betjenter er kidnappet.
Kjøretøyet ble sist sett på A77 i retning Saint-Éloi.
- Hele det franske politiet er etter oss. - Vi må bytte bil.
ELVEHAVN
- Sving. Kanskje vi kan stjele en båt. - Hold fast i pistolene.
SMÅBÅTHAVN - STENGT
Inn med deg. Kom igjen!
Rolig. Jeg vet hva jeg driver med.
Det er 8 milligram propofol og 8 milligram diazepam per person.
Samme dose man får under en åpen hjerteoperasjon.
Dere får kose dere med ti timers fredelig søvn. Sove som små barn.
Tusen takk. Hadde det ikke vært for dere, hadde jeg kanskje ikke overlevd.
Jeg håper at dere får dere litt hvile og ikke får PTSD av dette. Ha det.
- Jeg prøver å stjele en speedbåt. - Jeg kvitter meg med bilen. Her.
- Jeg håper at de har forsikringa i orden. - Ja, ikke sant.
Den rører seg.
- Stans motoren. - Hva er det som skjer?
Gå ut av bilen. Åpne bakdørene.
Jeg har ingen varer om bord, betjent.
De åpner døra. Legg hodet oppå stanga.
Når jeg sier "nå", spenner du kroppen oppover.
Nå.
Jeg har ingen varer.
- Greit. Lukk dørene. - Greit. Takk.
Nå gjør vi motsatt. Hold fast og slipp deg ned.
Nå.
- Jeg klarer ikke. - Du klarer det, Cameron.
Ingenting her.
Greit. Du kan kjøre.
Han starta motoren igjen.
- Ferdig. Kom igjen. - Ikke rør deg. Politiet kom nettopp.
Jeg kom nettopp.
Det er bare to biler foreløpig.
- Elskeren din meldte ifra. - Nei.
Det er den gode nyheten. Da hadde det vært ti biler, men det er bare to.
De følger et spor. Det er dårlig nytt hvis de sjekker kameraene.
Nå kan vi ikke forlate dette rommet.
- Berlín? - Du må hacke hotellovervåkningen.
- Jeg har jo sletta alt. - Politiet er her.
Koble fra kameraet i gangen og slett de siste timene fra harddisken.
- Inkludert brudesuiten. - Det går ikke.
Vi kjører båt på flukt fra politiet.
Gjør du det ikke innen fire minutter, er Damián og jeg døde.
- Hva skjer? - Jeg trenger bedre dekning!
Politifullmektig Lavelle. Kriminalpolitiet.
Vi leter etter to gjester som bodde her i forrige uke, kanskje i to uker.
Vi vet ikke hvor mange, men de er spanske.
Dette kan være to av gjestene våre, men jeg er ikke sikker.
Vent.
Jeg tror at jenta bodde på 313.
La meg søke det opp.
Signalet er svakt.
Raskere. Må koble meg til en annen reléstasjon.
Greit.
Merkelig. Disse gjestenes dokumenter er slettet.
Men bare tilhørende den gruppen.
Unnskyld. Noen spanjoler har vært gjester her i 17 dager.
Fem sjekket ut for et par dager siden. Én av dem kom tilbake i dag.
Han og den siste gjesten er på rommet.
En litt merkelig mann. Han lot oss aldri rengjøre rommet.
Han er oppe. Rom 503.
Tilkall forsterkninger.
- Fred. Ingen får forlate hotellet. - Ingen.
Kan vi få se overvåkningsbildene et sted?
Ja.
Jeg tar meg av kameraene. Følg meg.
Ta med hovednøkkelen.
- Hva skjer, Keila? - Det går sakte. Ikke noe signal.
- Vi må ut av dalen. Kan du kjøre fortere? - Det går ikke!
Ta trappene. Kom igjen!
Beklager. Det er en nødssituasjon. Unnskyld meg.
- Hva skjer? - Vi er straks ute av elvedalen.
Raskere!
Er det alle overvåkningskameraene?
- Du burde få dekning nå. Vi er ute. - Nå! Det funker.
Kom igjen, for pokker.
Jeg er inne i serveren.
Jeg må velge opptakene du er på, ellers ser det mistenkelig ut.
Slett alt sammen! Koble fra gangkameraet nå.
SLETTER SERVER
Sånn! Nå tar jeg kameraene.
Jeg vet ikke hvilket som er i gangen. De har nummer, ikke navn.
Ta alle sammen.
Dette er en nødssituasjon. Unnskyld.
INGEN SIGNAL
Noen skrur av kameraene i sanntid.
Gi meg nøkkelen.
Skynd dere.
SISTE KAMERA SLETTET
- Kameraene er kobla fra! - Kom igjen.
Vi er nesten fremme.
Politi! Åpne!
Faen. De er borte.
De er fortsatt på hotellet.
Steng alle dører, nødutganger og parkeringshuset.
Det er ingen spor etter dem.
Pokker.
Hør her. Jeg har latt være å si noe av respekt.
Alle må få leve det livet de ønsker.
Mannen din er kanskje ikke en gangster, som Simón, men er like fullt en svindler.
Sammenlikner du ham med en tyv som spionerer på meg?
Selvsagt ikke.
Men han fikk deg til å tro at dere hadde et moderne forhold. Du gikk ut om natta.
Den bohemske verden var din, for du var fri. Men så var du ikke fri likevel.
Du var alene. Og i mellomtida…
Han reiste opp og ned Nilen med en annen kvinne, en sønn og en reservesvigermor.
Og du vil få én jævel ut av fengsel for å bure inne den andre?
Jeg føler meg som en idiot. Så skyldig.
Ikke skyldig, OK? Aldri i livet.
- Se på meg. Stjal du noe? - Nei. Selvfølgelig ikke.
Har du et barn som du tilfeldigvis, av en eller annen grunn, glemte å nevne?
- Nei, men jeg var utro. - Det er ikke det samme.
La meg være tydelig. Denne historien har to tapere.
Du er den største taperen, du taper så det synger.
Den andre taperen er ektemannen din. Den eneste vinneren er Simón.
Nå må vi gjøre deg til vinneren, og gjøre de to til tapere.
Hvordan skal jeg få til det?
Ved å ta fra ham det han er mest glad i. Pengene hans.
Nei. Du er gal.
- Camille. Tenk over det. - Du er sprø.
Kan ikke konfrontere en som har planlagt dette i årevis. Hvordan kom han inn?
- Kan være organisert kriminalitet. - Hvem bryr seg?
Du kjenner identiteten til ham alle leter etter!
Ring og få ham bura inne i 20 år, da.
Men hva tjener vi på det? Ingenting.
Si meg én ting. Hvis du var Simón,
hadde du ikke gladelig gitt bort litt av byttet for å slippe fengsel?
- Hvor mye er det, da? - Er det 20 %, spiller vi kortene feil.
Er det 60 %, kan vi få trøbbel. Det riktige tallet er 40 %.
Jeg er svimmel, Susi.
Selv om jeg skulle gå med på den sprø idéen, hvordan finner vi Simón?
Det er den vriene delen av planen.
Greit. Ses klokka elleve.
Hei. Vi kommer fra TV-programmet Valget ditt er gull verdt.
Dere får ti sekunder på å bestemme dere. Jeg tilbyr dere…
15 000 euro for begge syklene. Ja eller nei? Nedtellingen begynner nå.
Og sånn unnslapp vi.
Folk tror at å unnslippe handler om å rømme så fort som mulig,
men fengslene er fulle av "raske menn".
Da må vi se til mesterhjernene. Houdini, Copperfield…
De forsvinner rett foran øynene på oss, og vi har ett spørsmål.
Hvordan gjorde de det?
Roi og Cameron kom seg unna inntullet i presenning.
En fantastisk illusjon. Uansett hvor mye politiet lette, så de dem aldri.
De reiste 645 kilometer som om de lå i en sovekupé…
Mens de så på stjernene.
Vi er alt i Spania. Det er Pyreneene.
- Hvor? - Der borte.
Hvorfor går du alltid med hansken?
Jeg har brukt den siden jeg var 13. Moren min døde da jeg ble født.
Faren min var ganske dårlig stilt. Han måtte ta seg av meg og oppfostre meg.
Han som hadde drept kona hans.
Og sånn ble vi til to stykker som var sinte på verden.
Jeg fordi jeg ikke hadde noen mor og pappa hata meg…
Og faren min fordi han ikke hadde noen kone og hata sønnen sin.
Jeg var kjempesint. Klarte ikke å sitte i ro på skolen.
Derfor dro jeg rundt lunsjtider.
- Hvor dro du, da? - Til ei løkke.
Der var ikke akkurat mors beste barn, som du sikkert skjønner.
Vi banka opp hverandre for den minste ting.
En ball, en sykkel, ei jente…
Og da jeg kom hjem, vel…
Da hadde skolen allerede ringt.
Faren min ba meg sette meg i en stol. Og så sa han, veldig hardt…
Jeg skal lære deg å sitte stille på skolen.
"Det heter selvkontroll."
Det heter selvkontroll. Du skal lære deg å ikke slåss.
Eller gjøre hva faen du vil.
Legg hånda der.
Hva mener du med "nei"?
Og så svidde han knoklene mine.
Med sigaretten.
Og jævelen tok seg god tid.
Ser du at det går an å sitte stille?
Så da rømte jeg hjemmefra. Jeg begynte å stjele som 13-åring.
Jeg kunne ingenting om kunsten å være forbryter.
Før jeg fylte 17 hadde jeg vært i retten tre ganger.
Inn og ut av ungdomsanstalter. Og så møtte jeg Berlín.
Jeg er lei for det.
Hvorfor?
Jeg fortalte deg om mine ting, men du har også vært gjennom ting.
Er geita også fra den tida?
- Dette var Berlín sitt forslag. - Å?
Han sa: "Djevelen har tatt bolig i oss begge to."
"Neste gang djevelen roper på deg…
…og du skal til å knuse hodet til en fyr og etterlate ham for å dø…
…så se på tatoveringen og vinn over djevelen.
Husker du han fyren i billøpet?
Der fikk du juling!
Før i tida hadde jeg tatt en skiftenøkkel og knust hodet hans.
Takket være Berlín så jeg på geita, og så overvant jeg ham.
Bilen stopper. Gjør deg klar.
Kom.
Bruce og Keila kjørte over 200 km med speedbåten med 300 hestekrefter.
De etterlot den ved Angoulême.
Så kjørte de 190 kilometer til langs skogsveier
til de fant en ny elv, Dordogne.
Hver ruteendring ble som en brannmur.
Det begynte å bli veldig vanskelig å finne dem.
Keila hadde en formening om hvordan de kom seg til elvemunningen i Bordeaux.
God kveld.
Unnskyld. Har dere planer i morgen?
Derfra var det bare noen få nautiske mil til Spania.
Det som kunne ha blitt en panikkartet flukt, ble til et cruise.
Hva er vel mer romantisk enn å seile langs elvene i Frankrike?
- Jeg må fortelle deg noe. - Ja, så klart. Hva da?
Jeg vet ikke hvordan…
…helt…
Takk for at du redda meg. Det var det jeg ville si.
Med slangen og sykehuset og alt det der. Takk.
Bare hyggelig.
Jeg har også noe å fortelle deg.
Da jeg bar deg på ryggen gjennom skogen,
og du begynte å gli unna, fordi du mista kraft…
Og senere…
Da du tok hånda mi i politibilen, kjente jeg knapt pulsen din.
Jeg trodde at du skulle dra fra meg.
Det var da jeg forsto hvor vondt det hadde vært å miste deg.
Og at hvis jeg klarte å redde deg,
så skulle jeg ikke ta takke med å bare ta en kaffe etter dette oppdraget.
Eller sende hverandre julekort.
Og jeg kunne ha prøvd meg på deg for resten av livet.
Men ei jente som deg legger aldri merke til en fyr som meg.
Jeg vet ikke hva som skjer i morgen. Derfor forteller jeg deg dette.
Jeg tror at jeg begynner å bli litt glad i deg.
Og med "litt" mener jeg "veldig".
Her skilles våre veier.
Du har dine bokser, og jeg mine.
Vet du hvordan du får tak i den tyrkiske kontakten din?
Ja. Han heter Burak.
Min er også tyrkisk. Ercan.
Hvis alt går bra, så ses vi om tre dager.
Ta vare på deg selv.
Du også.
Si at dette aldri kommer til å skje igjen.
Vær så snill. Lov meg det. Lov.
- Jeg klarer ikke å holde tilbake lenger. - Jeg lover.
Samtidig, i utkanten av Paris,
ble en fjerde ring satt opp 60 kilometer utenfor hovedstaden.
Det ble vanskeligere og vanskeligere å komme seg ut via veinettet.
Derfor ble vi til to sånne idrettsfolk
folk beundrer når de kommer seg opp fjell- toppen og sier: "De imponerer, altså."
Det tok oss fire dager å krysse Frankrike fra topp til topp.
Vi måtte sykle gjennom de mest ugjestmilde steder.
Vi forlot aldri fjellene.
Vi var de siste til å komme fram.
Vi tilbrakte tid sammen helt isolert på et fantastisk sted til alt roet seg ned.
Helt til vi var ute av nyhetsbildet.
Helt til vi visste at politiet ikke hadde flere spor å gå etter.
Det eneste sporet som var igjen, tilhørte et annet menneske.
MADRID - FEM MÅNEDER SENERE
Jeg planlegger tur til Sør-Argentina. Gleder meg veldig.
Det hadde du nok likt godt. Det er massevis av fin natur der.
Hvor er du?
Vi har vært sammen i hele kveld, men du har bare vært til stede i ti minutter.
For å være ærlig, så prøver jeg å komme over et mislykket forhold.
Da jeg så deg i går, kunne det være den siste dagen i mitt gamle liv
og den første i mitt nye.
Men i morges kjente jeg på den samme tomheten igjen.
- Vi bør dra. - Ja. Ja, det bør vi.
Jeg har gjemt meg der i sju dager. I kaféen du fortalte meg om.
Hver gang jeg drar til Madrid, drar jeg til samme sted. Buenos Aires Café.
I går fikk jeg endelig se deg.
Jeg var sint, ville anmelde deg. Gi deg samme smerte du ga meg.
Men du var med henne.
Og da hoppa hjertet mitt over et slag.
Da forsto jeg at jeg bare lurte meg selv da jeg trodde jeg hadde behov for hevn.
Jeg ville treffe deg, Simón.
Det var alt jeg ville.
Jeg har ikke klart å slutte å tenke på deg.
Den kvinnen… brukte jeg for å prøve å glemme deg.
Men jeg klarte det ikke.
Hvordan kan jeg tro deg? Jeg gikk inn på rommet ditt, så alt.
Teleskopene, modellen… Til og med en pistol.
Og likevel er jeg så dum
at jeg kanskje tror deg hvis du nå forteller meg at du ikke var tyven.
Det kan jeg ikke si, for det er ikke sant.
For det første, så heter jeg Andrés. Andrés de Fonollosa.
- Bravo! - Jeg har løyet mye for deg.
Men du skal vite at jeg ikke hadde noe annet valg.
Det har seg sånn… at da jeg spionerte på mannen din, så ble jeg forelsket i deg.
Håpløst forelsket.
Ta den! Det får du 20 år for. Nå har vi deg.
Jeg så deg stå opp om natten.
Lese helt melankolsk. Danse.
Gå ut for å erobre verden med hunden din.
Jeg ville være den hunden, sånn at jeg ble knyttet til deg for resten av livet.
Men jeg kunne ikke gi avkall på noen av delene.
Du må forstå. Jeg kunne ikke fortelle deg sannheten.
Og jeg kunne ikke stanse ranet.
Nei. Jeg kan ikke. Jeg kan ikke. Jeg må på toalettet.
Det er der borte.
Til helvete med alt sammen.
Selvsagt kan jeg det.
La oss komme oss vekk herfra.
Bonjour.
- Etterforskere. Hva bringer dere hit? - Jeg sier aldri nei til en tur til Paris.
- Vi vil en oppdatering på saken. - Jeg skal være rask.
Kriminalteknisk analyserte og katalogiserte DNA fra hotellet og bobilen.
De fant mer enn 2580 prøver.
Det er som om biologiske levninger
fra alle etnisiteter og kontinenter var spredt overalt begge steder.
Ingen av dem har et rulleblad, vi har ingenting å sammenlikne dem mot.
Dette er alt vi har.
Noen fantomtegninger fra ulike vitneutsagn.
De har kanskje vunnet dette slaget, men de kommer til å slå til igjen.
Og da står vi der og venter på dem.
Vi har noe viktig å fortelle deg.
Ingen pengesum kan gjøre opp for smerten og ydmykelsen du påførte meg.
For ikke å nevne skadene, som at du ødela ekteskapet mitt.
Jeg går rett på sak. Vi vil ha 40 % av utbyttet mot at jeg ikke sier noe.
Informasjonen min om deg er noe politiet i hele verden vil ha.
Hvilke informasjon har du, egentlig?
Jeg trenger vel ikke å forklare en proff som deg at vi har tatt kopier av båndet.
Her er de tre andre. Denne er fra rommet ditt, safen og hanskerommet.
De er slettet. Og før jeg glemmer det, er dette sporet du la igjen på badet.
Bandasjeringstapen med sporet etter mikrofonkabelen.
Jeg har også noe å si.
Du burde takke meg for den "skaden" du snakker om.
Jeg ødela ikke forholdet ditt til François.
Det var alt strandet da jeg kom.
Han var din midlertidige romkamerat, ikke ditt livs kjærlighet.
Han elsket deg kanskje, den tufsen, men var ikke i stand til å gjøre deg lykkelig.
Jeg minnet hvor lykkelig du var i stand til å være.
Og du minnet meg på det.
For det andre, så var ikke forholdet vårt bare en festlig affære.
Det er ekte. Det er sann kjærlighet.
Det overlevde alle månedene der vi ikke traff hverandre. All risiko.
Avstanden. Smerten.
Vi klarte ikke å holde oss når vi traff hverandre.
Du kom for å utpresse meg, og det ante meg hvorfor du kom.
Kjærligheten vår er ekte. Og den er ustoppelig.
Du kan ikke overse det, uansett hva du gjør. Det er elefanten i rommet.
En utrydningstruet elefant, faktisk.
De fleste dør uten å engang komme i nærheten av å oppleve noe liknende.
Du lurte meg. Du brukte meg.
Nei, Camille. Jeg hadde ingenting å tjene på å være med deg.
Jeg hadde bare noe å tape, men likevel hadde jeg risikert alt igjen
bare for å få treffe deg.
Og for det tredje, selv om du ikke lenger har bevis å presse meg med,
så godtar jeg utpressingen.
Men du skal vite at alle smykkene og edelsteinene
akkurat nå forvandles til nye smykker i Tyrkia.
Vi må forvandle materialet,
så vi ikke blir tatt med inkriminerende bevis.
Dette er første betaling. Den kom nettopp fra Ankara.
Det er 3 800 000 euro.
Jeg sender deg resten av pengene så fort jeg får dem i hende.
- Er det greit for deg? - Ja.
Det er greit for oss.
FRANKRIKE
Hvem vil at kjærligheten skal være bekvem? Noen ganger har vi ikke noe valg.
Men galskapen og svimmelheten upassende kjærlighet gir,
er du sikkert enig i at er mye mer spennende.
Den er hemmelig. Du risikerer ditt eget liv.
Du satser. Alt eller ingenting.
Du kjører runde på runde i begjæret og smertens berg-og-dal-bane.
Du bærer dine følelser til skue så lenge det varer.
Og kjærligheten er det eneste i livet det er verdt å leve for. Ikke glem det.
Det har vært noen tilbakeslag. Min andel av byttet har gått tapt.
Vi må stjele mer.
Så flott, da. Jeg begynte å bli lei av å være på ferie.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen