Да не ме снима?
- Видях те. - Извинявам се.
- Беше само силует на фона на океана. - Силует?
Това ли бях?
Да, а около теб имаше слънчев ореол.
Нали знаеш, че това е Средиземно море?
Каза, че е океанът.
Но е море.
Знам, че е море.
Разкажи ми за този слънчев ореол.
Беше като аура.
Аура?
Да.
И ти хареса ли?
Да.
- Тази аура ти се видя красива ли? - Да.
Колко?
Много.
Много красива.
Снимките на тази аура…
Какво ще ги правиш?
Ще ги гледаш ли?
Аурите ли ще разглеждаш?
Гладен съм.
- Огладня ли? - Може ли рибни хапки?
- А не искаш ли паста? - Ядат ми се рибни хапки.
У дома ще ядеш колкото искаш.
- Какво ще кажеш за спагети? - Не, рибни хапки.
- А пица? - Ура, пица!
- Каква ти се яде? - Само със сирене и домати.
- Без гъби ли? А да има ли… - Ще помогна.
- Няма нужда. - Не, искам да помогна.
Благодаря. Ръцете ми буквално са заети.
- Как се казваш, приятелче? - Никълъс.
- Никълъс, на колко години си? - На четири.
На четири? Това си е много.
- Не е. - Много е.
Не, не е.
Разбира се, че е много. Виж, едно е малко.
Две е малко повече.
Три е повечко.
А четири - това вече е много.
Едно е малко.
Две е повече.
Това е три, то е…
Повечко.
Да, три е повечко.
- Четири е много. - Правилно.
Спомените, които те заливаха като вълна, те държаха будна.
Най-сетне заспа в 4:30 ч. сутринта.
Събуждаш се с ясното съзнание, че си длъжна да защитиш семейството си.
Да възстановиш реда.
Добре.
Правя каквото мога, но ще сме в по-неизгодна позиция
пред бюджетната комисия.
Що за странен въпрос? Да, искам да управлявам фондовете.
Какво? Не ти решаваш.
Семейството трябва да вземе общо решение и да има одобрението на фирмата.
Сещаш се за деня,
когато без малко не каза на Робърт всичко, и се радваш, че не го направи.
Той си мисли, че е силният, но всъщност не е.
Като го срещна, тъкмо бе завършил университета.
С две години по-млад е от теб. От стеснителност изглеждаше още по-млад.
Ти тутакси изпита нужда да го закриляш.
Няма да викам, ако и ти не викаш.
Кретенът ми затвори.
- Хюго ли беше? - Да, ама че мухльо!
Заплашва да прехвърли фондациите в друга фирма.
- Не е братска постъпка. - Полубрат ми е.
Не се пали. Той лае, но не хапе.
Но разлайва и останалите от семейството.
Джафкат в един глас.
За тях НПО-тата и фондациите
са начин да пестят от данъци и да се изкарват "еко".
Не разбират, че трябва да си свършат работата.
- Ти знаеш най-добре. - Така е.
Ще сготвя за довечера.
Много мило, но няма нужда, а и си разстроена заради книгата.
- Вече я забравих, голяма глупост е. - Значи си добре?
Да, ще отида за малко до работата и ще се върна да пооправя тук.
Ще напазарувам и ще ти сготвя любимия морски език.
Не се съмнявам, че ще си оближа пръстите.
Тъкмо ще пресушим бутилката "Пюлини Монраше" от Роджър.
Ще изчезвам.
Трябва да озаптя джавкащите померани.
- Взех ли си ключа? - В джоба ти е.
Бракът е нещо крехко. Важи за всички, не само за твоя.
Нужни са компромиси
и си спокойна, че си успяла да опазиш своя.
- Извинете, може ли малко помощ? - Разбира се. Какво обичате?
- Търся си прахосмукачка. - Конкретен модел ли?
Съпругата ми се занимаваше с къщната работа.
- Но почина. - Съболезнования.
Много мило. Трябва ми лека прахосмукачка.
Да мога да я нося нагоре-надолу по стълбите, стар съм.
Ясно, знам точно какво ви трябва. Елате с мен.
Това е "Дайсън", най-добрата марка прахосмукачки.
С най-голямата смукателна мощност е.
Най-здравата прахосмукачка на пазара. Много е лека, лесно ще я пренасяте.
Интересна е.
Необичайна машинка, нали?
Най-модерната е, има революционна технология.
- И цената й си я бива. - Колко е?
299 лири.
Знам ли и аз, май ще ми е по-удобно с нещо като стария ми модел.
Нещо подобно на тази.
"Хувър Брийз Ево".
По-слаба е, но е добър избор на ниска цена.
Може ли само да… Доста по-тежка е.
Не знам дали ще имам сили да я разнасям по стълбите.
Сигурно.
Май ще взема нещо, което не е на ток.
"Бисъл". Така ли се нарича?
Онези ролки, дето хващат боклука, докато се въртят.
Ето. Какво ще кажете?
- С дебел мокет ли сте в апартамента? - Живея в къща близнак с градина.
С мокет или с килими? Или подовете са голи?
На долния етаж има паркет и тук-там пътеки.
На горния етаж съм с мокет. Какво мислите?
- И двете ще свършат работа. - А каква е разликата между тях?
Няма база за сравнение.
Едната е "Мазерати", другата - "Тойота Камри".
Нямам кола.
Исках да кажа, че и двете вършат работа, просто едната е по-добра.
Вие коя бихте си купили?
Дайсъна.
- Ще ви се доверя. - Няма да сбъркате, струва си парите.
Забелязах, че е припрян.
Какво го изнервяше?
Със сигурност не и старче, което си търси прахосмукачка.
- Искате ли доставка до дома? - Доплаща ли се?
- Не, безплатна е при покупки над 50 лири. - Чудесно.
- Да ви я доставим ли? - Много ще ме улесните.
Как се казвате?
Юзеф Теодор Конрад Коженьовски.
- Издиктувайте ми буква по буква. - Ю-З-Е-Ф.
- С акут върху Ю. - Какво е "акут"?
Това е ударение надясно,
а има и гравис - ударение наляво.
Във френския доста се ползва.
По-добре вие го напишете. И адреса, моля.
Дадох рожденото име на Джоузеф Конрад.
Не че той знаеше кой е Джоузеф Конрад,
просто името щеше да го забави, докато се чуди как да го побере.
След С буквата Л ли е?
Това е К.
ЗА НИКЪЛЪС РЕЙВЪНСКРОФТ
- Как ще платите? - Предпочитам с кредитна карта.
- Дали да не взема другата? - Казах ви, купувате невероятен модел.
- Просто не съм… - Моля?
Не съм сигурен. Как да го кажа?
Това са много пари за един пенсионер.
Извинявам се. Не мислех, че ще стигна до покупка.
Съжалявам, но размислих.
Бяхте много отзивчив, дано не съм ви загубил времето. Благодаря.
Отидох с надеждата да ме убеди да си купя нещо ненужно,
но той беше безнадежден случай, за нищо не ставаше.
Лесно щях да го хвана в мрежата си.
- Катрин, честита награда. - Благодаря, Джоди.
- Добро утро. - Джису.
Как мина?
- Добре беше. - Знам те, мразиш такива събития.
- Честито, Катрин. - Благодаря, Мег.
Има много картички за теб.
- Тези са от горе. - Красиви са.
И шампанско изпратиха.
- Това ли е наградата? - Да.
- Може ли да я подържа? - Давай. Тежка е.
- Честито, Катрин. - Честито и от мен.
Как ли ще реагира Саймън, като я види?
- Как върви преместването? - Криво-ляво.
Дано да е последното ни местене.
- Кафе? - Ако обичаш.
- Браво на теб, Кати. - Благодаря, Саймън.
Какво следва?
Някой иска да превърне документалния ми филм в игрален.
Да, във филм.
- Чудесно. - Нали?
Но американците няма да вникнат в културата на пансионните училища.
И аз така мисля.
Обаче искат Джоди Фостър в ролята.
Ясно.
- Джоди е страхотна. - Нали?
Ако искаш да поговорим, само кажи. Имам опит с хората от филмовата индустрия.
- Знам. Благодаря ти. - За теб - винаги.
Филмова адаптация ли чух?
Не, просто исках да му видя физиономията.
- Безмилостна си. - Нали?
Ето снимките, негативите и флашката.
Очаквах фотостудиото да откаже да прояви снимките
заради вулгарното им съдържание,
но и дума не казаха.
ДА СЕ ПРЕДАДЕ ЛИЧНО НА РОБЪРТ РЕЙВЪНСКРОФТ
Вече бях въоръжен.
Трябваше само да пусна бомбата.
- Приятен ден. - И на вас.
Знаеш, че само шепа хора познават събитията, описани в книгата,
и виниш себе си, че не си проучила въпроса със същия плам,
който би впрегнала за чужда история.
КОЙ ЗНАЕ? ПОЛИЦИЯТА, КЕЛНЕРЪТ. БАЩАТА Е МЪРТЪВ, А МАЙКАТА?
Само веднъж се видяхте с Нанси Бригсток преди десет години
и смяташ, че си подценила силата й.
НАНСИ БРИГСТОК
Онази крехка, стара жена може би е надвила смъртта
и сега атакува и теб.
- Г-жо Бригсток? - Да.
Аз съм Катрин.
- Искате ли чай, кафе? - Не, благодаря.
- Моите съболезнования. - Моля?
За съпруга ви. В писмото си пишете, че е починал.
Благодаря.
Какво мога да направя за вас?
Сещате ли се за мен?
Защото аз си мисля за вас всеки ден.
Бях изненадана, че изобщо не се обадихте.
Не дойдохте на погребението на сина ми.
Дори цветя не пратихте.
Да. Тоест не.
Съжалявам.
Най-малкото, което можехте да направите след случилото се.
И вие сте майка, би трябвало да разбирате.
Сега съм насреща, г-жо Бригсток.
Казали сте на полицията още тогава, че не познавате сина ми - Джонатан.
Но не е така. Познавали сте го, нали?
Да.
Тогава защо не сте казали истината?
Не смятах, че ще е от помощ.
- От помощ? За вас ли? - Не, за когото и да било.
Върнали сте се към живота си, без никой да ви държи сметка.
Една нищо и никаква тайна.
- Не. - Моят живот е ад оттогава насам.
Всеки божи ден.
Напуснах работа, загубих всичко.
Съжалявам.
Постъпете като порядъчен човек и ми кажете истината.
Това навярно ще е последният ви шанс.
Не е лесно, г-жо Бригсток.
Всъщност е много сложно.
Сложно ли? Никак даже.
Умирам, имам нелечим рак.
Съжалявам.
Сега не е толкова сложно, нали?
Съжалявам, не мисля, че е редно… Надали мога да ви помогна с нещо.
Синът ви се казва Никълъс, нали?
- Да. - Искам да се запозная с него.
- Моля? - Искам да се срещна с него.
- Не. - Само за малко.
- Не, съжалявам. - Сигурно разбирате защо.
Вашият син си е жив и здрав, а моят гние на гробищата.
Никълъс дължи живота си на моя син.
Трябва да знае, че живее благодарение на Джонатан.
Съжалявам, не биваше да идвам.
Що за човек сте! Как спите нощем? Не ви ли гризе съвестта?
Съжалявам, че сте болна, но не мога да помогна.
- Спасил е сина ви! - Не съм го искала.
Не се ли изморявате да се преструвате?
Точно така, бягайте.
Нанси Бригсток е починала през 2011 г.
- Само съпругът й е жив. - Не, мъртъв е.
Жив е. Казва се Стивън Бригсток и е на 77 години.
Пенсиониран учител, завършил "Кеймбридж". Живее в Лондон.
Имаш ли координатите му?
Адрес и телефонен номер. Пратих ти ги на имейла.
Не установявай контакт с него.
Само ще проуча какво е правил през последните две години.
За какво ще пишеш?
СТИВЪН БРИГСТОК ПЕДОФИЛ?
Не знам още.
Може и нищо да не излезе. Благодаря, Джису.
Няма проблем.
Вече знаеш кой те заплашва.
Контролът е в твоите ръце.
Мисълта ти се е прояснила.
Чувстваш се спокойна,
но трябва да се домогнеш до Стивън Бригсток,
преди да ти е навредил.
РОБЪРТ: МИСЛЯ ЗА ВЕЧЕРЯТА
Джанис от "Хоуп" слуша. С кого да ви свържа?
ФОНДАЦИЯ "ХОУП"
- Извинете. - Какво ще обичате?
Искам да оставя нещо за господин Робърт Рейвънскрофт.
Можеше и долу на рецепцията.
Знам, но той си го чака.
Казаха ми да се уверя, че ще го получи безпроблемно.
- Ще предам. - Благодаря.
- Здрасти, Рекс. - Привет.
- Как е морският език? - Пресен, още мърда.
Страхотно. Ще взема два.
- Добре, да ги изчистя ли? - Не, само им махни главите. Благодаря.
В началото на връзката ви с Робърт посетихте Париж.
В ресторант в Ил Сен Луи
ядохте морски език в масло и той се влюби в него.
Не си добра в готвенето, но си усвоила това ястие.
Готвиш го всеки път,
когато искаш с Робърт да си припомните по-щастливите и непринудени времена.
Чуден букет.
- Не искаш ли главите? - Не, задръж ги.
- Дай ги на Ема. Чао! - Добре, до скоро!
Робърт, ето ги папките, които поиска. А това пристигна преди малко.
- Чакал си го. - Благодаря, остави го на бюрото.
Нещо друго?
- Не. Лека вечер, Емили. - Благодаря, подобно.
Само остави вратата отворена.
Робърт управлява фирма, работеща с неправителствени организации,
болшинството основани от рода му за благотворителни цели и престиж,
но също и като средство за заобикаляне на законите срещу прането на пари.
СЛУЧАЕН НЕПОЗНАТ Е. ДЖ. ПРЕСТЪН
Емили!
- Робърт? - Извинявай.
- Това откъде се взе? - Оставили са го на рецепцията.
- Кой? - Някакъв възрастен мъж.
Казал, че очакваш този пакет, нищо повече.
Как е изглеждал мъжът?
Имал занемарен вид, но бил вежлив.
Само оставил плика и си тръгнал.
- Проблем ли има? - Не, няма. Благодаря и до утре.
- Приятна вечер, г-н Рейвънскрофт. - И на теб.
Той разпознава хотела от снимките,
но онова, което приковава погледа му, е Катрин.
Лицето несъмнено е нейното,
но изражението й му е непознато.
Катрин от снимките не е неговата съпруга.
Господи.
А млада жена, отдала се на плътски удоволствия без грам задръжки.
Нейната чувственост в чист вид, откъсната от него.
Той не може да познае тази Катрин,
нито възбудата, която изпитва наравно с тревогата и болката си.
Звъниш на майка си всяка седмица.
Въпреки че напоследък разговорите ви са кратки и несериозни,
усещаш, че тя заслужава повече.
Майка ти е започнала да бърка дати и събития,
но още е рано да се тревожиш.
- Ало? - Как си, мамо?
- Как е тази седмица? - Чудесно, благодаря. Спокойно и приятно.
Кога се върнахте от почивка?
Отдавна.
Оттогава доста пъти ти гостувах.
- Видя ли бебето на Ема? - Да, дойдоха да ме вземат. Много са мили.
- Бебето им е усмихнато съкровище. - Наистина ли?
Разкажи ми за Ник и работата му.
- Мисля, че му харесва. - Браво! Той е умно момче.
Съжалявам, че последните две седмици не съм идвала.
Не смогвам покрай местенето и другите грижи.
Стига глупости, идва преди два дни.
Вчера много ти се зарадвах.
Не, мамо, не съм идвала от две седмици. С Робърт се преместихме.
- Не знаех. - Вече сме на ново място.
Какво ще кажеш да си направим един семеен обяд?
Ще поканя и Ник. Искаш ли да те взема?
Не, няма нужда, ще дойда с автобуса.
Добре, ще го измислим.
Как е Алийна? Грижи ли се за всичко?
- Прекрасна е. - Да идва ли по-често?
Може би всеки ден през седмицата.
За бога, не. Седим и гледаме телевизия заедно.
Умирисва ми дивана на къри.
- Явно наистина те харесва. - Прекрасна е.
Добре, мамо. Трябва да довърша вечерята.
- Но скоро пак ще се чуем. - Добре.
- Обичам те, чао. - Чао, всичко хубаво.
Затваряш си очите за неусетното влошаване на майка ти,
което още си няма име, но постепенно надига глава.
ВЕЧЕРЯ В 19 Ч. ЩЕ Е ВКУСНО! ЦЕЛУВКИ
Робърт знае кога са направени тези снимки.
По време на почивка в Италия.
Той си спомня, че прекъсна почивката си.
Прибра се по-рано и остави Катрин и Никълъс там.
- Ало? - Ник, баща ти е.
- Здравей. - Вечерял ли си?
- Не. - Ще мина да те взема да вечеряме навън.
Останах да работя до късно и съм гладен.
Ще хапнем набързо в кръчмата до вас. По път за вкъщи ми е.
Мама те търсеше.
Знам. Говорих с нея, не го мисли.
До скоро, момчето ми.
Добре.
ВЕЧЕРЯТА Е ГОТОВА. ЦЕЛУВКИ
Робърт не си поглежда телефона.
Това те смущава. Дори не се е обадил да се извини.
Мислиш, че постъпва егоистично и изобщо не се сеща за теб.
Засегната си.
ВЕЧЕ Е 19:45 Ч.
МОЖЕШЕ ДА МЕ ПРЕДУПРЕДИШ.
Катрин греши - вече два часа Робърт мисли само за нея.
Преди да се запознае с нея,
Робърт не бил обигран в секса и макар никога да не са говорили за това…
КАТРИН: КАКВО СТАВА?
…той винаги се е боял, че Катрин е по-опитна от него.
Има комплекси в това отношение.
- Ще тръгваме ли? - Не съм готов.
Ще се кача да те изчакам.
Седни, сам съм.
Вони на трева.
Робърт не е стъпвал в апартамента, откак пренесоха Никълъс преди три месеца.
Мястото го отвращава,
но си втълпява, че е нормално за студентска квартира.
Само че Никълъс не е студент.
Робърт няма да си го признае, но е силно разочарован от него.
Казва си, че синът му някога е имал огромен потенциал,
и усеща нов прилив на гняв към Катрин.
Вината е нейна.
Винаги е мислила първо за работата си и за собственото си удоволствие
и е неглижирала сина си.
А сега Никълъс не желае помощта им.
Убедила е Робърт, че ще е добре за него да е самостоятелен.
Какво ще кажеш за "Монпелие"? Правят крокети от свински бузи.
- Изчакай ме оттатък, ей сега идвам. - Не бързай.
Дали ще те повишат?
Бих искал да се задържа и да ми плащат по-добре.
Чудесно.
Иска ми се да се издигна до позицията на управител или нещо такова.
Дадоха ми плана за развитие за петгодишен период.
Казаха ми, че обучението ми приключва след месец.
Тогава вече ще ми дават социални придобивки.
Ще е супер, нали?
Това е страхотно.
- Как е животът в квартирата? - Напоследък рядко съм там.
- Защо? - Срещнах едно момиче.
Прекарвам доста време у тях.
- Разкажи ми за нея. - Няма много за разказване.
Не ми се вярва мама да я одобри.
Това не я касае, нали? Коя е тя, че да те съди?
Та, за момичето. Опиши ми го.
Надяваме се това лято да идем на почивка,
но не знам дали ще събера пари.
- Къде? - На някое евтино място.
Майорка или Испания.
- А Италия? - Може и там. Има ли хубави плажове?
Разбира се. Не помниш ли, когато те заведохме там като малък?
- Не. - Да, беше на около пет.
Наложи се да прекъсна почивката си, имах работа.
Оставих теб и майка ти там сами.
- Имам смътен спомен. - Беше само за няколко дни.
Тогава ми беше много гузно.
Не биваше да ви оставям сами с майка ти.
- Не се коси, и без това нищо не помня. - Но наистина ми е гузно.
Наистина ли не помниш? Майка ти срещна ли някой приятел?
Казах ти вече, не помня.
Заведи приятелката си на хубаво място. Ще ти помогна.
Много ми се иска, но мама няма да одобри.
Ще е против правилата, трябва сам да се издържам.
Майната й.
Благодаря.
- Още една бутилка? - Няма нужда, блудкаво е.
Ей сега се връщам.
Какво стана?
Скъпи?
- Боже! - Получих ги в службата.
- От кого са? - Не знам.
- Кой друг ги има? - Не знам.
Не знаеш? Може да плъзнат из интернет. Седни.
Виж ги.
- Кой ти ги даде? - Погледни ги.
Моля те.
Хубаво ги виж.
Недей, Робърт, мога да ти обясня.
Скъпи, спри, моля ти се.
Как си могла!
Много съжалявам.
- Трябваше да ти кажа. - Как стана?
Не е…
Беше много отдавна.
Знам точно кога е станало, делях това легло с теб.
Трябваше да ти кажа.
Тогава почти не се любихме, затова ти бях купил това шибано бельо.
Робърт, просто замълчи. Ще ти кажа, ако ме изслушаш.
- Вече разбирам. - Изслушай ме.
След тази почивка… Нека да довърша.
След тази проклета почивка ти ми каза, че искаш да се върнеш на работа.
"В депресия съм. Искам да работя, не мога да се позная."
Ама друг път! Било ти е омръзнало да си майка и съпруга.
- Било ти е скучно, търсела си внимание. - Не, Робърт.
Кой знае още колко други си имала през всичките командировки!
Не, Робърт, чуй ме.
Оправдаваше се с мигрената си, щом пожелаех секс.
- Съжалявам. Не е защото не искам. - Явно не те задоволявам.
Не е вярно, скъпи, напротив.
Да бях послушал семейството си. Предупредиха ме за теб!
- Скъпи, моля те, само ме изслушай. - Да те слушам?
Не исках да ни оставяш сами там.
Помниш ли? Не исках да ни оставяш сами, молех те да не се връщаш на работа.
Не исках да съм сама.
Уникално! Изкарваш ме виновен.
- Не, не си. - Винаги ти си потърпевшата, нали?
Да, така е.
Смяташ, че имаш оправдание за всичко.
Манипулираш хората около теб
и се изкарваш света вода ненапита.
Не бъди жесток.
Аз ли съм жестокият? Катрин.
Това продължи ли?
- Не. - Кой беше?
- Искам да знам кой е бил. - Недей, скъпи.
Някой италиански келнер?
- Не. - Едно бързо чукане?
- Като разгонена тийнейджърка. - Не.
Или като туристка - слънце, две бири и си разтваряш краката.
Но такива жени не са с децата си.
Не е това, което си мислиш.
А какво е станало? Защото е снимал Ник.
Нашият син е бил там, синът ни!
- Знам, съжалявам. - Как си могла да му го причиниш!
На мен - едно на ръка, но на него? Нищо чудно, че те отбягва.
Не може да те гледа!
Заради видяното ли?
- Не. - Той видял ли е това? Чул ли е?
Не, Ник нищо не чу, кълна ти се.
Постарах се да не види и чуе нищо.
Похвално! Достойна си за "Майка на века". Да ти закичим медал?
Лоша майка съм и го знам. Но той не чу нищо, в пълно неведение е.
- Чел е книгата, нали? - Да, но не е направил връзката.
Не вярвам на ушите си.
Той ли я е написал?
Какво? Не чух.
- Не би могъл. - Тогава кой?
- Не знам. Май е баща му. - Баща му?
- Мисля, че е бил баща му. - Майко мила! Бил е още хлапе.
- На колко е бил? - Той е мъртъв.
Затова не си ми казала. Мислела си, че ти се е разминало.
- Не, мислех, че ще го забравя. - Затова си го премълчала!
- Скъпи, искам да ти разкажа. - Решила си, че ти се е разминало.
- Не тръгвай, всичко ще ти кажа. Моля те! - Не ме пипай.
Моля те, Робърт, остани! Не си тръгвай!
- Няма нужда, ще прочета книгата. - Скъпи, стой!
Не ме пипай, казах!
Добре. Много съжалявам.
Робърт, моля те, остани. Не тръгвай.
Робърт! Недей така. Не е каквото си мислиш!
ПО РОМАНА НА РЕНЕ НАЙТ
Превод на субтитрите Катина Николова