Ty sis mě fotil?
Já…
- To jsi přesně dělal. - Promiňte.
- Ale byla jste jen silueta před oceánem. - Silueta?
Fakt?
Jo. Obklopovala vás sluneční záře.
Víš, že tohle je Středozemní moře?
Řekl jsi, že to je oceán.
Ale je to moře.
Vím, že to je moře.
Tak mi pověz o té…
sluneční záři, jak jsi říkal.
Bylo to jako aura.
Aura?
Jo.
A tobě se ta aura líbila?
Jo.
- Přišla ti pěkná, ta aura? - Jo.
Jak moc?
Velmi.
Velmi pěkná.
Ty fotky té aury…
Co s nima budeš dělat?
Dívat se na ně?
Budeš se na ty aury dívat?
Já mám hlad.
Ty máš hlad?
Koupíš mi rybí prsty?
Rybí prsty? Určitě nechceš těstoviny?
Chci rybí prsty.
Rybí prsty? Ty máš doma.
- Nechceš špagety? - Ne, chci rybí prsty.
A co pizzu?
Jó, pizzu.
Jo? Jakou?
Obyčejnou s rajčaty a sýrem.
Bez hub? A co… Jejda.
Dovolte.
- To fakt nemusíš. - Ne, moc rád.
Děkuju. Mám doslova plné ruce.
Jak se jmenuješ, kámo?
- Já jsem Nicholas. - Nicholas. A kolik ti je?
Jsou mi čtyři.
Čtyři? To je hrozně moc.
- Ne, to není. - To teda je.
Ne, není.
Jasně že je. Koukni, tohle je jeden a to je málo.
Tohle jsou dva a to je víc.
Tohle jsou tři a to je dost.
Ale tohle, to jsou čtyři a to je hrozně moc.
Tohle je jeden a to je málo.
- Tohle dva a to je víc. - Jo?
Tohle jsou tři a to je…
Dost.
- Jo. Tohle jsou tři… - Jo.
…a to je dost.
Tohle jsou čtyři a to je moc.
- Bože. - Jo.
Téměř jsi probděla noc, zachvácená právě odkrytými vzpomínkami.
V půl páté ráno jsi konečně usnula.
Vzbudila ses s jistotou, že tvou prioritou musí být
ochránit svou rodinu.
Znovu získat rovnováhu.
Jo. Jasně.
Dělám, co můžu, ale tohle by nás dostalo do horší pozice
u Rozpočtového výboru, než jakou máme teď.
To je divný dotaz. Ovšemže chci fondy dál spravovat.
Co? To ti nepřísluší.
Rozhodnutí by musela učinit většina rodiny a schválit nadace.
Promítáš si předchozí den, když jsi Robertovi málem řekla všechno,
a jsi ráda, žes neřekla.
Fajn.
Myslí si, že ten silný je tu on, ale není to tak.
Potkala jsi ho jako absolventa univerzity.
Je o dva roky mladší než ty.
Byl nesmělý, takže působil ještě mladší, než byl.
A ty jsi ho hned měla tendenci chránit.
Nebudu křičet, když nebudeš křičet ty.
Ten kretén mi zavěsil.
- To byl Hugo? - Jo, ten neschopnej sráč
vyhrožuje, že dá rodinnou charitu jiné firmě.
- To není bratrské. - Taky je nevlastní.
Prosím tě. Jen štěká, ale nekouše.
Jo, jenže na základě jeho štěkání začne kňučet i zbytek rodiny.
Nesnesitelná smečka čivav.
Oni všechny neziskovky a charity
berou jako nástroj daňových úlev a greenwashingu.
Nechápou, že doopravdy musejí fungovat…
- Ty víš, co děláš… - …jinak… Jo.
Jo, já vím.
Dnes uvařím večeři já.
To je milá nabídka, ale jsi rozhozená kvůli té knize, takže nemusíš.
Jo tohle. To nic není.
- Vážně nic. Je to nesmysl. - Jsi si jistá?
Jo. Zajdu do práce,
vrátím se, poklidím, nakoupím a připravím tvůj oblíbený mořský jazyk po mlynářsku.
Tak jo. To zní fakt zatraceně dobře.
A můžeme se rozšoupnout a otevřít tu lahev Puligny-Montrachetu od Rogera.
Tak jo. Musím běžet.
Někdo musí držet ty trpasličí špice na uzdě.
- Mám klíče? - V kapse, drahý.
Manželství je křehké.
Každé, nejen to vaše.
Musí se udržovat rovnováha
a ty si myslíš, že se ti to vaše podařilo udržet na správné koleji.
- Pardon. Pomohl byste mi? - Ano.
Jistě. Co potřebujete?
Ano. Já hledám vysavač.
Jakou máte představu?
Víte, většinu domácích prací zastala moje manželka.
- No a teď je mrtvá, víte. - To je mi moc líto.
Jste laskav. Potřebuji asi něco lehkého.
Něco, co stařík jako já zvládne tahat nahoru dolů po schodech.
Jistě. Myslím, že mám přesně to, co hledáte. Tudy, prosím.
Tohle je Dyson, král mezi vysavači.
Ohromně výkonný. Má skutečně nedostižný tah.
Nic silnějšího na trhu není.
Navíc je celkem lehký, takže ho snadno vynesete po schodech.
Opravdu úchvatné. To je tedy vskutku osobitý stroj, že?
Je to vrcholný model. Převratná technologie.
- Má tedy svou cenu. - Kolik?
299 liber.
Já nevím. Asi by mi víc vyhovovalo něco, co by se podobalo mému starému přístroji.
Něco jako tohle.
Hoover Breeze Evo.
O dost míň výkonný. Za rozumné peníze.
Mohu jen… Propána. Ten je tedy mnohem těžší, že?
Nevím, jestli mám dost síly, abych ho tahal po schodech.
Řekl bych…
Možná tedy něco, co není na elektřinu.
Bissell. Tak nějak se to jmenuje, ne? S otočnými kartáči, které sbírají prach…
No ano. Tady je. Co tenhle?
- Jak tlustý máte v bytě koberec? - Je to dům, ne byt.
Je to řadový domek se zahradou a…
Celoplošné, či kusové koberce? Nebo tvrdou podlahu?
V přízemí jsou dřevěné podlahy s pár koberci.
V patře je převážně celoplošný koberec. Co myslíte?
S tím si poradí každý model.
Jaký je rozdíl mezi těmi dvěma?
Ty porovnávat nemůžete.
Jeden je jako Maserati, ten druhý jako Toyota Camry.
Já žádné auto nemám.
Myslím tím, že oba odvedou stejnou práci, jen jeden ji odvede líp.
Co byste vzal na mém místě?
Toho Dysona.
Vy jste expert.
Nezklame vás. Stojí za to.
Čišela z něj netrpělivost.
Kvůli čemu byl tak nervózní?
Jistě ne kvůli staříkovi, co neví, který vysavač si má koupit.
Chcete ho dovézt?
Připlácel bych za to?
Ne, objednávky nad 50 liber doručíme zdarma.
To je skvělé.
- Takže doručit, nebo vzít teď? - Doručení by mi bodlo.
Vaše jméno, prosím.
Józef Teodor Konrad Korzeniowski.
Můžete to hláskovat?
J-Ó-Z-E-F.
- S hlavním přízvukem nad O. - Co je hlavní přízvuk?
Hlavní přízvuk má sklon doprava,
zatímco tupý přízvuk má sklon trošku doleva.
- Jako třeba nad A v à propos. - Jasně. Radši mi to napište.
A ještě adresu, prosím.
Sdělil jsem mu celé jméno Josepha Conrada. Ovšemže neznal ani toho,
ale takhle musel napsat víc písmen, která se mu tam pravděpodobně nevešla.
To po S je L?
To je K.
PRO NICHOLASE RAVENSCROFTA
Jak budete platit?
Kdyby to šlo, rád bych použil kreditní kartu.
- Určitě si nemám vzít ten druhý? - Podle mě jste si vybral skvělý přístroj.
- Já si jen nejsem… - Promiňte?
Nejsem si jistý. Jak to říct?
Pro člověka v důchodu je to spousta peněz.
- Ale… - Moc se omlouvám. Myslím, že to nepůjde.
Pardon, rozmyslel jsem se.
Byl jste mi nesmírně nápomocný. Doufám, že jsem nemarnil váš čas.
Děkuji.
Doufal jsem, že mě aspoň
téměř přesvědčí koupit věc, co nepotřebuju, ale byl neschopný.
Úplně k ničemu.
Představoval tak snadné sousto.
- Dobré ráno, Catherine. Blahopřeju. - Děkuju, Jodie.
- Ahoj Catherine. - Jisoo.
Jak to šlo?
Dobře.
Vím, že tohle nesnášíš.
Blahopřeju, Catherine.
Děkuju, Meg.
Máš tu plno blahopřání.
- A kytici seshora. - Ta je krásná.
Jo a poslali taky šampaňský.
To je ta cena?
No jo.
- Můžu si ji podržet? - Jasně. Je těžká.
- Blahopřeju. - Díky.
Blahopřeju.
Jak se na tu cenu asi bude tvářit Simon?
Jak jde stěhování?
Jde to.
Stěhování vlastně nikdy nekončí, jen časem přejde v další.
- Kafe? - Prosím.
- No výborně, Cathy. - Děkuju, Simone.
Tak co teď?
No, někdo chce z mého dokumentu udělat hraný film.
- Jo. Film. - To je…
- To je skvělý. - Že jo?
- Jo. - I když Američané
kulturu internátních škol asi úplně nepochopí.
- To asi ne. - No jo.
Ale má mě hrát Jodie Foster.
- Dobře. - Jo.
Jodie je skvělá.
- Že ano? - Jo.
Kdybys to chtěla probrat, dej vědět.
- Jasně. - Mám s pár filmaři zkušenosti.
- Ano, já vím. - Tak jo.
- Děkuju. - Není zač, Cathy.
Je to pravda? Filmová adaptace?
Ne. Jen jsem chtěla vidět, jak se bude tvářit.
Jseš hrozná.
Že jo?
SPECIALISTÉ NA VYVOLÁVÁNÍ FOTOGRAFIÍ
Fotky, negativy a USB disk.
Čekal jsem, že laboratoř odmítne udělat kopie
kvůli explicitnímu obsahu fotografií,
ale neřekli ani slovo.
ROBERT RAVENSCROFT SOUKROMÉ A NALÉHAVÉ
Munici jsem tedy měl.
Zbývalo jen hodit granát.
Fajn. Sem klikněte. Dobře?
- Pěkný den, pane. - Vám také.
Víš, že události, z nichž kniha vychází, mohla znát jen hrstka lidí,
a kladeš si za vinu,
že jsi neprovedla stejně důkladné šetření, jako by tomu bylo,
kdybys pracovala na jiném příběhu.
KDO TO VÍ POLICIE
SVĚDEK – ČÍŠNÍK
OTEC = MRTVÝ MATKA – MRTVÁ?
S Nancy Brigstockeovou ses setkala jedinkrát, před deseti lety,
a máš za to, že jsi nejspíš podcenila její sílu.
Možná že ta křehká, stará žena vyhrála nad smrtí
a teď jde i po tobě.
- Paní Brigstockeová? - Ano.
Já jsem Catherine.
- Dáte si čaj nebo kávu? - Ne. Děkuji.
Je mi líto vaší ztráty.
Promiňte?
Váš manžel… V dopise jste psala,
- že váš muž zemřel. - Ano. Děkuji.
Jo.
Takže co pro vás můžu udělat?
Myslíte na mě někdy?
Protože já na vás myslím denně.
Překvapilo mě, že jste se vůbec neozvala.
Ani jste se neobtěžovala přijít na pohřeb mého syna.
Ani květiny jste neposlala.
Ano. Ne.
- Ano, omlouvám se… - Bylo by to to nejmenší.
Slušné gesto po tom, co se stalo.
Jste také matka. Tohle byste měla chápat.
Jsem tu teď, paní Brigstockeová.
Když se to stalo, řekla jste policii, že jste se s mým synem dříve nesetkala.
S Jonathanem.
Ale setkala.
Setkala jste se s ním, že ano?
Ano.
A proč jste lhala? Proč jste neřekla pravdu?
Prostě jsem si nemyslela, že by to pomohlo.
Pomohlo? Komu? Vám?
Ne. Komukoli.
Jistě. Šla jste dál.
„Z obliga“, jak se říká. Prošlo vám to. Další skryté tajemství.
- Ne. - Můj život je od té doby utrpení.
Každičký den.
Nechala jsem práce. Přišla jsem o vše.
To mě mrzí.
Tak jestli chcete udělat něco šlechetného, měla byste promluvit teď,
protože máte nejspíš poslední šanci.
Musíte vědět, že to není snadné. Vlastně je to velmi složité…
Složité? Ne, ne, není to složité.
- Umírám. Poslední stadium rakoviny. - To…
To je mi moc líto.
Takže to zase tak složité není, že?
Omlouvám se. Asi bych neměla…
Ničím, co bych řekla, vám nemůžu pomoct.
Váš syn se jmenuje Nicholas, že?
Ano.
Chci ho poznat.
Promiňte?
Chci se sejít s vaším synem.
- Ne. - Jen na chvíli.
- Ne. To nedovolím. - Jistě chápete proč.
Váš syn pobíhá po světě, zatímco ten můj hnije v hlíně.
Nicholas vděčí za život mému synovi.
Měl by vědět, že nebýt Jonathana, už by tu nebyl.
Omlouvám se. Přijít sem byla chyba.
Jste neskutečná.
Jak můžete v noci spát? Jak se sebou můžete žít?
Vaše nemoc mě mrzí, ale nemám vám jak pomoct.
- Zachránil vašeho syna. - Kéž by ne.
Nevyčerpává vás předstírat, že jste někdo jiný?
Ano, ovšem. Utečte. Běžte.
Nancy Brigstockeová zemřela v roce 2011.
- Zbyl jen muž. - Ne, je mrtvý.
UČITELKOU JIŽ 20 LET
Ne, je naprosto živý. Jmenuje se Stephen Brigstocke, je mu 77.
Učitel v důchodu, titul z Cambridge. Žije v Londýně.
Máš jeho kontaktní údaje?
- Tady. Adresu a telefon. - Díky.
Máš to i v mailu.
Nekontaktuj ho.
Jen chci vědět, co poslední roky dělá.
Tak o co jde?
STEPHEN BRIGSTOCKE PEDOFIL?
Ještě nevím.
To asi nic není. Jen… Děkuju, Jisoo.
- Děkuju. - Není zač.
Tomu, co tě děsí, jsi dala jméno a tvář.
Převzala jsi kontrolu nad děním.
Znovu jsi zaostřila pozornost.
Cítíš se opět v bezpečí…
ale víš, že se ke Stephenu Brigstockeovi musíš dostat dřív, než nadělá vážné škody.
TĚŠÍM SE NA VEČEŘI
Dveře se zavírají.
HOPE, u telefonu Janise. Kam vás mohu přepojit?
HOPE, OBECNĚ PROSPĚŠNÁ SPOLEČNOST
Pardon.
Ano. Co potřebujete?
Ano, mám tu balíček pro pana Roberta Ravenscrofta.
Mohl jste ho nechat dole na recepci.
Ano, já vím, ale on na něj čeká.
Mám dohlédnout na to, aby mu byl určitě doručen.
- Řeknu to jeho sekretářce. - Dík.
Výtah jede dolů.
Dveře se zavírají.
- Zdravím, Rexi. - Catherine.
- Jaký je ten platýs? - Vynikající. Sotva vylovený.
Výborně. Vezmu si dva. Díky.
- Jistě. Mám je filetovat? - Ne. Jen useknout hlavu.
- Dobrá. - Děkuju.
V počátcích vztahu jsi s Robertem jela na výlet do Paříže.
V restauraci na Île Saint-Louis jste měli
mořský jazyk po mlynářsku, nad nímž se rozplýval.
Nejsi žádná horlivá kuchařka, ale tenhle recept ses naučila.
Připravuješ ho,
kdykoli chceš, aby si Robert připomněl šťastnější, bezstarostnější časy.
Ještě ty ryby.
- Ty hlavy chcete? - Ne, nechte si je.
- Dejte je Emmě. - Dám. Díky.
- Nashle. - Nashle.
Roberte.
Mám ty složky, co jste chtěl, a ještě přišlo tohle. Prý na to čekáte.
Dík. Nechte mi to na stole.
- Ještě něco, Roberte? - Už nic. Hezký večer, Emily.
Dík. I vám.
- Dveře prosím nechte otevřené. - Jistě.
Robert řídí firmu, která zastřešuje několik neziskovek,
z nichž většinu založila jeho rodina kvůli charitě a prestiži,
ale zároveň i kvůli obcházení předpisů proti praní špinavých peněz.
DOKONALÝ CIZINEC
Emily!
- Roberte? - Promiňte, Emily.
Kde se to tu vzalo?
Někdo to nechal na recepci.
- Kdo? - Podle Janise nějaký stařík.
Řekl jen, že na to čekáte, nic víc.
A jak ten muž vypadal?
No, prý byl takový kapku zarostlý a neupravený, ale zdvořilý.
Jen sem dal tu obálku a odešel.
- Děje se něco? - Ne, v pořádku. Dík. Tak ráno.
- Nashle. - Nashle. Dík.
Dveře se zavírají.
Poznává hotel, kde byly ty fotky pořízeny.
Z čeho však nemůže spustit zrak, je Catherine.
Ta tvář je beze sporu její,
ovšem tenhle její výraz nezná.
Ta Catherine na fotkách není jeho manželka.
Bože.
Tohle je mladá žena, která plane touhou,
vychutnává si rozkoš s naprostou nevázaností.
Vyzařuje z ní ryzí sexualita, která jde zcela mimo něj.
Nepoznává tuhle Catherine,
ale ani to vzrušení, které sám pociťuje, skryté za úzkostí a bolestí.
Pravidelně každý týden voláš matce.
Ačkoli poslední dobou jde o uspěchané, povrchní rozhovory
a máš pocit, že si zaslouží víc.
Tvá matka si začala plést data a časy,
ale nejde o nic, kvůli čemu by bylo nutné se znepokojovat. Zatím.
Haló?
Mami. Jak se máš?
- Jaký jsi měla týden? - Krásný. Děkuju.
Poklidný, ale moc příjemný.
Kdy ses vrátila z dovolené?
Už dávno.
Od té doby jsme se přece hodněkrát viděly.
- Vidělas Emmino miminko? - Ano. Vyzvedli mě tu.
Bylo to od nich milé.
- Rozkošný drobeček. Samý úsměv. - Opravdu?
A co Nick a jeho práce?
Je spokojený, myslím.
Jo, opravdu je.
To je skvělé. Je moc chytrý.
Promiň, že jsem teď dva týdny nepřijela.
Bylo to hektické. Kvůli tomu stěhování a tak.
Ale neblázni. Bylas tu před dvěma dny.
Moc ráda jsem tě včera viděla.
Ne, mami, nebyla jsem za tebou už dva týdny.
Stěhovali jsme se.
- To jsem nevěděla. - Víš, přestěhovali jsme se.
Víš co? Uspořádáme rodinný oběd,
můžu přivézt i Nicka a vyzvednu tě, jo?
Nemusíš mě vyzvedávat, Catherine. Sednu na autobus.
Dobře, tak to ještě probereme.
A co Aleena? Stará se o všechno?
- Je báječná. - Fajn. Chceš, aby chodila častěji?
Třeba každý všední den.
To ani náhodou.
Díváme se spolu na televizi. Gauč pak kvůli ní smrdí po kari.
- No tak to tě musí mít fakt ráda. - Je moc fajn.
Tak jo, mami. Já už se vrátím k vaření a…
- Ale zavolám brzo, jo? - Tak dobře.
- Mám tě ráda. Pa. - Měj se. Pa.
Víš, že našlapuješ okolo matčina pozvolného úpadku.
Ještě sice není pojmenovaný, ale postupně o sobě dává vědět.
VEČEŘE BUDE V SEDM. MŇAM! XXX
Robert ví, kdy ty fotky vznikly.
Bylo to během pobytu v Itálii.
Vzpomíná si, že část té dovolené propásl.
Odletěl domů dřív.
VEČEŘE BUDE V SEDM. MŇAM! XXX
Catherine a Nicholas zůstali.
- Haló? - Nicku. Táta.
Ahoj.
Poslyš, už jsi jedl?
Ne.
Tak já se zastavím a vezmu tě na večeři.
Pracoval jsem do večera a umírám hlady.
Bude to rychlovka.
Zajdeme do té hospody u tebe. Mám to cestou domů.
Jo hele, shání tě máma.
Jo, já vím. Mluvil jsem s ní, bez obav.
Za chvíli na viděnou, hochu.
Fajn.
VEČEŘE JE PŘIPRAVENÁ? XX
Robert nereagoval na volání ani zprávy.
Tohle tě trápí. Ani nezavolal, aby se omluvil.
Myslíš si, že je sobecký. Ani na tebe nepomyslel.
Jsi dotčená.
UŽ JE 19:45
MOHL JSI DÁT VĚDĚT DŘÍV X
Catherine se plete.
Už dvě hodiny Robert nemyslí na nic jiného než na ni.
Než Robert potkal Catherine, neměl moc zkušeností v sexu.
A ačkoli to nikdy neprobírali…
CO SE DĚJE?
…vždy se obával, že je Catherine zkušenější než on.
Kvůli tomu se vždy cítil nejistý.
- Půjdeme? - Dej mi ještě chvilku.
Fajn. Počkám uvnitř.
Posaď se. Jsem tu sám.
Byt čpí trávou.
Robert tu byl naposledy před čtvrt rokem, kdy sem s Catherine Nicholase stěhovali.
Hnusí se mu to tu,
ale říká si, že v bytě plném studentů se tohle dá očekávat.
Až na to, že Nicholas není student.
Robert by to nepřiznal,
ale je hluboce zklamaný tím, co se z Nicholase stalo.
Má za to, že jeho syn měl kdysi ohromný potenciál,
a pociťuje další nával hněvu vůči Catherine.
Je to její chyba.
Vždy upřednostňovala vlastní práci a vlastní potěšení
a syna zanedbávala.
A teď Nicholase odsunula.
Přesvědčila Roberta, že mu prospěje, když bude nezávislý.
No tak. Montpelier?
Mají tvé oblíbené krokety z vepřových líček.
Počkej tam, budu hotovej za chvíli.
Žádný spěch.
K čemu asi dospěješ?
Bylo by skvělý mít tu práci a trochu si vydělat.
- To je bezva. - Já nevím. Možná. Asi bych rád byl
jakoby manažer nebo tak něco.
Dali mi takovej nějakej plán jakoby na pětiletý období.
Po měsíci prej snad skončí zaškolování
a pak začnu dostávat benefity a tak.
Tak to by jako bylo asi cajk, ne?
Jo, to je fantastický.
No a jak se to vyvíjí s tím bytem?
Teď v něm moc nebývám.
- Proč? - Potkal jsem jednu holku
a dost času trávím u ní doma.
Pověz mi o ní.
Není ani moc co.
Asi nebude mámina krevní skupina.
Jí do toho nic není, ne? Kdo je, aby tě soudila?
Ta holka, jaká je?
V létě bychom rádi jeli na dovolenou,
ale nevím, jestli seženu peníze.
- Kam chcete jet? - Někam, kde je levně.
Na Mallorku nebo do Španělska.
A co do Itálie?
Možná. Mají tam pěkný pláže?
Jasně že mají.
Když jsi byl malý, byli jsme tam na dovolené, vzpomínáš?
- Ne. - No jo, bylo ti asi pět.
V půlce jsem se vrátil domů kvůli práci.
Mámu a tebe jsem tam nechal.
- Matně. Ani ne. - Jo. Bylo to jen na pár dní.
Tehdy mi kvůli tomu bylo fakt mizerně.
Neměl jsem vás tam nechávat samotné.
Nemusíš to hrotit, já si to nepamatuju.
No jo, ale mě to fakt moc mrzí.
Určitě si nevzpomínáš? Nesetkala se tam máma s někým?
Říkám ti, že si to nepamatuju.
Měl bys přítelkyni vzít někam, kde je krásně. Pomůžu ti.
To bych moc rád, ale mámě by se to nelíbilo.
Říká, že to je proti pravidlům a že si to musím zařídit sám.
Tak na ni kašli.
Děkuju.
- Chceš další? - Už ne. Je neomluvitelně hrozné.
Tak jo. Přijdu hned.
Co se stalo?
Drahý?
Prokrista.
Přišly do kanclu.
Kdo je poslal?
Nevím.
Kdo další je má?
Já nevím.
Nevíš?
Brzo můžou zaplavit internet. Sedni si.
Podívej se na ně.
Kdo ti je dal?
Podívej se na ně.
Prosím, já…
Podívej se zblízka.
Prosím, Roberte. Můžu to vysvětlit.
Drahý, prosím, přestaň.
Jak jsi mohla?
Moc mě to mrzí.
Měla jsem ti to říct.
- Co přesně se stalo? - Není to tak…
Bylo to tak dávno. Já…
Vím přesně, kdy to bylo. V tý ložnici jsem s tebou spal.
- Vím. Měla jsem ti to říct. - Tehdy jsme se zřídkakdy milovali.
- Proto jsem ti koupil tohle prádýlko. - Přestaň. Povím ti to, jen mě vyslechni.
- Už to dává smysl. - Poslouchej.
Po tý dovolený… Nech mě mluvit, Catherine.
Právě po týhle dovolený jsi mi řekla, že se chceš vrátit do práce.
- No jo… - Jo. „Mám depku.
Schází mi práce. Už nevím, kdo jsem.“
To byly kecy. Nudilo tě být matkou. A taky být vdaná za mě
- Ne. - Bylas znuděná
- a chtělas pozornost. - Ne, Roberte. To ne…
Kolik asi bylo dalších. Všechny ty pracovní cesty.
Ne, ne. Roberte, prosím.
Není divu, že když chci sex, máš vždycky migrénu.
Já vím. Omlouvám se.
- Ne že bych nechtěla. - Nestačím ti.
To ne. Stačíš. Vážně, drahý.
Měl jsem poslouchat naše. Varovali mě před tebou!
- Zlato, prosím, přestaň. Vyslechni mě. - Vyslechnout tě?
Já nechtěla, abys nás tam nechal.
Pamatuješ?
Žádala jsem, ať se kvůli práci nevracíš a nenecháváš nás tam.
Vzpomínáš? Já nechtěla být sama. Já chtěla…
Ty se mi zdáš. Házíš to…
- Ne. Já chtěla být s… - Házíš to na mě.
- Ne, ne, ne. - Oběť jsi totiž vždycky ty, že jo?
No, ano, jsem. Já…
Ne. Fakt myslíš, že si ospravedlníš všechno?
Jen všema okolo manipuluješ
a sama se prezentuješ jako svatá.
Nebuď krutý.
Já že jsem krutej? Catherine.
Tak pokračovalo to?
- Ne. - Kdo to byl?
On…
- Tak kdo to kurva byl? - Prosím.
Nějakej italskej číšník?
- Ne. - Prázdninovej pich?
- Nadrženej teenager. Rychlovka. - Ne.
Nebo britskej turista na zájezdě.
- Sluníčko, pár piv, a jde s kýmkoli. - Ne.
Akorát u toho obvykle nejsou děti, že jo?
Já vím. Ale nebylo to takhle.
A jak to teda bylo? On totiž fotil Nicka.
Byl tam náš syn. Náš syn.
- Já vím. Omlouvám se. Moc mě to mrzí. - Jak jsi mu to mohla udělat?
Provést to mně, fajn. Ale jemu?
Jasně že s tebou nemluví.
Nemůže se na tebe ani podívat.
Je to kvůli tomu, co viděl?
- Ne. Ne. - Viděl to?
Nebo slyšel?
Ne, Nick nic neslyšel. Přísahám.
Postarala jsem se, aby nic neslyšel ani neviděl.
Skvělý. Učiněná matka století. Nepřidáme to k tvým dalším cenám?
Matka jsem děsná. To vím.
Ale on nic neslyšel. Nic neví.
- Četl tu knihu, že ano, Catherine? - Vím, že ji četl. Ale nespojil si to.
- Ty se mi zdáš. - Tak…
Napsal ji on?
Cože? Neslyším tě.
- To nemohl. - Tak kdo to byl?
To já nevím.
- Asi jeho otec. - Jeho otec?
Ano. Nejspíš jeho otec.
Ježíši. Byl to ještě kluk, že jo? Kolik mu bylo?
Je mrtvý. Zemřel.
Proto jsi mi to neřekla.
- Myslelas, že ti to projde. - Ne, myslela jsem, že dokážu zapomenout.
- To ti říkám. - Chtělas to ututlat.
Já prostě nemůžu. Zlato, prosím.
- Chci ti to říct. - Chtělas to ututlat.
- Neopouštěj mě. Povím ti všechno. Prosím. - Nesahej na mě.
Prosím, Roberte. Nechoď. Zůstaň. Neopouštěj mě.
- V pohodě. Prostě si přečtu tu knihu. - Zlato. Prosím.
- Řekl jsem, ať na mě nesaháš! - Dobře. Promiň.
Roberte, neopouštěj mě. Neodjížděj.
Roberte! Prosím, ne…
Není to, jak myslíš, zlato!
AUTORKA ROMÁNOVÉ PŘEDLOHY
ŠÁNTI ŠÁNTI ŠÁNTI
Překlad titulků: Jiří Sailer