Точно там, да.
Усещам вкуса си.
- Така ли? - Да.
Вдругиден се прибирам в Лондон.
Трябва ли да ходиш в Рим?
- Защо? - Защо не останеш още един ден?
- Искаш ли? - Много ще се радвам.
Утре искам да те чукам цяла нощ.
Май ще взема да остана.
Майко мила.
Стой.
- Какво има? - Не ставай.
Какво си намислил?
Стой малко.
Не.
- Не. - Да.
- Не. - Обуй ги.
- Сериозно? - Накара ме да променя плана си.
- Направи го за мен. - Но не показвай снимките на друг.
Само за моите невинни очи ще са.
- И за еротичната страница на вестника. - Джонатан!
Утре ще се правим, че не се познаваме. Ще е възбуждащо.
- Видя ли те по бански, няма да ти устоя. - Ще трябва.
А вечерта отново ще се съберем и ще избухнем в екстаз.
И не се сближавай с Никълъс,
да не каже на баща си за новия приятел на мама.
Добре, гледай насам.
Слушаш ли ме? Важно е. Трябва да се правим, че не се познаваме.
А ако не мога?
Тогава ще трябва да те убия.
Секси.
Седни.
Добре, пипай гърдите си.
- Свали сутиена. - Тъкмо го сложих.
Моля те.
Супер. Мачкай гърдите си.
- Какво? - Мачкай ги де.
Яко. Разтвори крака и легни назад.
Бръкни в гащичките си.
Да. Пъхни един пръст.
Докосвай се.
Ела при мен.
Какво усещам тук?
Жестока си.
Робърт спира да чете,
ужасен от силното чувство, което го мъчи.
Тревогата и гневът, разяждащи го отвътре, сковават слабините му,
където зейва рана с размерите на ерекция между краката му.
- Интересно четиво ли е? - Не.
- Още кафе? - Да, благодаря.
Не, исках да кажа, че няма нужда. Може ли сметката?
- Ей сега. - Благодаря.
Той вярва в написаното,
а жена му прозира на толкова места, че няма как да я сбърка.
Книгата му разкрива неща, които е пропускал да забележи.
Катрин е жена, която винаги е постигала своето.
Винаги е правила каквото си поиска.
След смъртта на Джонатан Нанси рухна.
Съзнанието й се сви до малко мрачно кълбо
и мислеше единствено за липсата на сина ни.
Около два месеца след смъртта му
най-сетне я убедих да се разходим.
Тя се качи да се облече.
Нанси!
Да тръгваме вече.
Защо ме извади?
Не се опитвах да се самоубия!
Само исках да разбера.
Да разбера какво е изпитвал.
Казаха, че не е имало болка.
Че е изгубил съзнание, преди да умре.
Но откъде знаят?
Откъде са сигурни, че не го е боляло?
Откъде са толкова сигурни?
Нанси, излез от студената вода.
- Откъде знаят? Мразя те! - Ела.
Хайде.
Седни, скъпа.
Нанси.
Помниш ли колко голямо беше онова море?
Ето така.
- Във ваната не беше същото. - Така е.
Не беше същото.
- Сигурно е бил много уплашен. - Да.
И самотен.
Мамо, не си намирам Санди!
Намерих го! Намерих Санди!
Здрасти, зайо.
Мирише гадно.
Боли ме коремът, май е от пицата.
И мен ме боли, пръцнах.
- Така ли? - Заради пицата.
Може ли лодка за мен и Санди?
- Искаш лодка ли? - За мен и Санди.
Всички вече са там.
Госпожа Стивънсън остави съобщение. От асистента й разбирам, че е разстроена.
По дяволите! После ще й се обадя.
- Искам хапче за глава. - Сега.
Извинявам се. Нощес до късно преглеждах документите.
Попечителите са подложени на разпит от бюджетната комисия,
затова задачата ни е да се уверим, че държавната помощ в някои наши фондации
не се управлява по съмнителен начин.
При проверка по-добре да изглеждаме некомпетентни, отколкото подозрителни.
- Разбрахте ли? - Да.
Чарлс, би ли ни информирал за новостите? Благодаря.
Благодаря, Роби. Положението е смущаващо.
Парите, които получихме от онази държава,
трябва да покриват държавните изисквания...
Една от фондациите е под засилен контрол.
Робърт знае за нередностите,
но трябва да намери убедителни думи, че всичко е законно.
Радва се, че хората му докладват.
Не му се налага да се изявява и да говори,
а само да наблюдава и слава богу, защото и това му е в повече.
- Нещо друго? - Не.
Изключенията в наказателното право
биха касаели нас само ако докажем определени...
Отново те поразява шокът, който изпита при вида на снимките.
Робърт иска да те накаже. Смята, че си го заслужаваш.
Да се връщаме на работа, по-късно ще се съберем пак.
Катрин, сещаш ли се за директора, напуснал "Ратбоун"
след пенсионирането на Бригсток?
Приятели са от "Кеймбридж". Имам номера му.
Повече няма да ровим там.
- Да му се обадя ли? - Не чу ли? Казах да не ровиш!
Извинявай. Няма нищо за проучване.
Забрави за тази история със Стивън Бригсток.
- Искаш ли чай? - Да, моля.
Знаеш, че си крила от Робърт някои неща за себе си.
Но чак сега осъзнаваш колко малко си го познавала.
Позволил е гневът му да го заслепи
и да му попречи да те изслуша.
- Добре ли си, Кати? - Да, всичко е наред, благодаря.
- Казват, че местенето в нов дом... - Мляко?
...е по-голям стрес от развода.
- Добре ли си? - Нищо ми няма, благодаря.
- Не, накисни го. - Заповядай.
- Да, съжалявам. - Препречваш тоалетната.
Емили, здравей, Катрин е.
Исках да разбера дали Робърт е на работа.
Не искам да говоря с него, само да оставя нещо.
Чудесно. Не ми го давай, друго се сетих. Благодаря.
Дългогодишната ти тайна убеждава Робърт, че си виновна.
Заблудата ти, че имаш право да мълчиш, те обрече.
- Ще отключиш ли? - Извинявай, заключих!
Нанси спря да работи. Вече не й понасяше да е сред деца.
Затова работех и за двама ни просто за да кретаме някак си.
Нанси?
- Нанси? - Виж тези снимки.
Експериментирал е с новия фотоапарат, който му подарих.
Абстрактни снимки в едър план, заснети с вариообектива.
Адски добре му се е получило окото.
Какво е това?
Това съм аз, глупчо.
- Тази част. - Ясно.
Не знаех, че ме е снимал.
Виж, издебнал е майка си, докато тя си чете списанието.
Майка му се изправя.
Виж тази!
Майка му мие чиниите.
- Още една снимка на мивката. - Няма снимки с мен.
- Не си му бил интересен. - Очевидно.
Тази я помня.
Нанси бе щастлива, че Джонатан й е обръщал такова внимание.
Той предпочиташе нея пред мен.
Убеден съм, че не беше проявила лентата от Италия.
Питах се тези снимки ли я накараха да реши все пак да го направи.
Сигурно е мислила, че ще намери още свои снимки.
Извинете, госпожо. Ще наглеждате ли сина ми за малко?
- Разбира се. - Благодаря ви.
- Никълъс. - Да?
Тази жена ще те пази, отивам до душа.
- До тоалетна ли отиваш? - Ще изтичам набързо.
В главата и корема на Робърт се загнездва по една пулсираща топка.
В него тлее нещо мрачно, което не е изпитвал от години.
Ревност.
Мъчи се да я потисне и да се фокусира върху настоящето, но вижда само миналото.
Образите от снимките не спират да изплуват в ума на Робърт.
Тялото на жена му на показ, да му се радват чужди очи.
Катрин, доволна, че я гледат.
Винаги е знаел, че преди него е имало други,
но е живял с убеждението, че тя е видяла в него нещо различно.
Че именно той е доставял на Катрин такова удоволствие,
та да я накара да забрави мъжете преди него.
Измамила го е.
Ти си ми истински приятел.
Без теб нямаше да публикувам книгата си
и със сигурност нямаше да ми стиска да започна новия си роман.
Стивън, това е страхотно. За какво се разказва?
Вече си представям героя.
Виждам го и го чувам.
Все още съм на етапа проучване
и се чудех ще можеш ли да ми помогнеш.
Знам, че вече ми отдели много време, а и не обичам да моля.
Стига глупости, казвай какво има.
Един от героите е юноша
и искам да му направя истински профил във Фейсбук.
Фалшив профил за несъществуващ тийнейджър?
Да, нещо такова.
Това е извратено.
Не, има резон в тази налудничава идея.
А и без това той не е главният герой.
Книгата е за дядото,
човек на нашата възраст, и отношенията му с момчето.
Но искам да проуча света,
в който младежта се потапя, когато е в интернет.
Да разбера за какво си говорят, какво харесват.
Виж ги само.
- Какво толкова зяпат? - Разбирам те напълно.
Идеята може би е лоша, но гледам новите технологии като теле.
Надявах се да ме въведеш.
Да просветиш глупака във Фейсбук
и в каквото друго използва младежта за общуване.
За мен е напълно непознат свят.
Сетих се нещо. Помниш ли Томи, който направи уебсайта на училището?
Мисля, че ни трябва момче като него.
Той ще може да ти помогне.
Много добре. Благодаря ти, приятелю.
Част от това се дължи на невъзможността за фактуриране,
но е с 48,35% повече...
И тогава в съзнанието на Робърт изниква въпрос.
Къде е бил Никълъс, докато майка му е спала с друг?
В съседната стая ли е бил? Сам?
Спял ли е?
На какво е станал свидетел? Колко е видял?
Какво ли е разбрал?
Може да реши проблемите ни и да компенсира разликата в цената.
Това е изходът.
Робърт, какво ще кажеш?
Робърт?
Решава да се грижи за Никълъс.
Длъжен е да го вземе под крилото си.
Има много за премисляне. Благодаря на всички.
- Ало? - Здрасти, Ник, баща ти е.
Слушай, снощи ми беше приятно.
- Да. - Довечера свободен ли си да поговорим?
- Май да. - Супер, ще те взема по-късно. Чао.
Той прелиства романа в ума си.
Робърт почти не се споменава.
Показан е като второстепенен герой, който дори не е удостоен с име.
Само "съпругът".
Заблуждавах се, че щом рови във вещите на Джонатан,
Нанси се възстановява.
Само че тя се влоши още повече.
Не излизаше.
Пет години живяхме така - Нанси и аз, сами в мъката си.
Липсата на Джонатан се усещаше във всеки спомен, ъгъл и вещ.
Местя се в стаята на Джонатан.
Не чух добре.
Местя се в стаята на Джонатан.
Искам да остана сама.
Разбирам те.
Но може ли да го обсъдим?
Не.
Влизаш в книжарницата.
Да убиеш малко време на място, където те харесват.
Боиш се какво ли ще завариш у дома.
- Здравей, Катрин. - Здрасти.
- Поздравления за наградата. - Благодаря ти.
Идвам да проверя дошла ли е книгата, която си поръчах.
Повечето поръчки дойдоха.
Май още чакаме романа на Агота Кристоф.
Впрочем благодаря, че ми препоръча Джанет Малкълм.
Беше много интересна.
Тази книга е нова.
Авторът беше тук сутринта. Самиздат е, но е много интересна.
Ще ти хареса. Главната героиня е ужасна жена.
Чакам още заглавия.
Исках да ти кажа за...
Къде блееш?
Чакай, недей.
- Трябва да вървя. - Защо?
Никълъс е навън.
Изчакай малко, преди да излезеш.
Идвам с теб.
- Къде? - В Лондон.
- Със същия полет утре. - Защо?
И питаш! За да съм с теб, глупачето ми.
Не, замини за Рим. Отивай там да си търсиш нови любовници.
Не искам. Само теб желая.
Не може.
Защо?
Знаеш защо, по куп причини. Имам съпруг.
Не ме интересува. Може да не го напуснеш веднага.
Не.
Мога да летя от Пиза.
- Не бива да идваш с мен. - Защо не? Бих направил всичко за теб.
Става ли да говорим после?
Няма какво да обсъждаме, идвам.
Знам, че и ти го искаш.
- Вече си купих билет. Утре летя с теб. - Не.
Никълъс, къде е жената, която те пазеше?
Не знам.
- Има ли лекар? - Нищо му няма.
- Тече му кръв. - Ще му мине.
- Ще видим утре как е. - Поряза се, да извикаме линейка.
Има ли лекар?
Има още един кит.
Още един калмар.
- Никълъс, ще подремна. Тук да стоиш. - Добре.
Виждам акула.
Още един кит.
Какво?
- Аз съм, нося ти вечерята. - Остави я до вратата.
Откъм стаята се носеше противна миризма.
Нанси имаше рак.
Изпитваше болки, но ги търпеше, даже им се наслаждаваше.
Болката беше запълнила празнината, останала след Джонатан.
Ругаех себе си, че бях мекушав и не разбих вратата.
Тя издъхна няколко месеца по-късно сред повехнали цветя
и снимките с мъртвия ни син.
По-добре е от американска компания,
която гледа само парите и не вдява от футбол.
Собственика го интересуват продажбите на рекламни тениски.
Не те ли вълнува чий е отборът?
Не, просто искам всичко вече да приключи.
В началото на сезона бяхме добре, а сега нещо се промени.
- Без малко да паднем от "Лутън". - Слушай сега, отборът има проблеми.
Важно е собствениците да са принципни хора.
Ник ще ми прави компания, докато теб те няма.
- Какво? - Чух, че заминаваш задълго.
Не се тревожи. Знам, че бързаш, и ти стегнах багажа.
- Ще викна такси, да не изпуснеш полета. - Какъв репортаж ще правиш, мамо?
И на мен не казва.
Сигурно ще разобличава тайни. Здравейте, може ли едно такси?
Виж дали съм ти приготвил всичко необходимо.
"Кингсгейт Кресънт" 78. Четири минути?
Чудесно. Не, така е идеално.
Робърт се пита дали виниш Никълъс за смъртта на любовника си
и това ли е причината за трудното общуване между теб и сина ти.
Робърт винаги те е прикривал,
изглаждал е разногласията и те е подкрепял,
като се е стараел да не изпитваш вина, никога не те е критикувал и съдил.
До този момент.
Никълъс!
Мамо!
Помощ! Помогнете ми!
Помощ!
Никълъс.
Не, спри! Помощ!
Стига!
Помощ!
Хванете се!
Никълъс не може да плува.
Дръж, Гуидо.
- Хванах го. - Хайде.
- Добре ли си? Не се бой. - Мамо!
Съболезнования.
Благодаря за богослужението. Беше трогателно.
Години преди това бяхме купили две гробни места в "Кенсъл Грийн".
В ПАМЕТ НА ДЖОНАТАН БРИГСТОК
Но Джонатан ни изпревари
и го погребахме в гроба, отреден за мен.
А после погребахме Нанси до него.
Това беше желанието й.
Мен ще ме погребат сам.
Таксито е тук.
Робърт.
Само ще се сбогувам с майка ти.
- Ник е чел книгата, не бива да му казваш... - Че майка му е лъжкиня и лицемерка?
- Не съм такава. - Какво става?
Нищо, майка ти е разстроена заради работата, знаеш я каква е.
Разбирам, че си засегнат.
Не, не съм. Тук става дума за принципи.
Родителите ми казваха, че ти нямаш такива, но не ги послушах.
Имах те за най-честния човек, какъв лековерник!
- Такава съм. - Нима?
Двайсет години си мълчала, че синът ни едва не се е удавил!
Едва не е умрял, докато ти си спинкала добре изчукана.
- Заспах... - За малко не е умрял.
- Знам, че сгреших. - Да, скрила си изневярата.
- Грешиш. - Предпочела си любовникът ти да умре.
Исках да умре!
Не ни заслужаваш. Сега се махай!
- Ник, сбогувай се с майка си, тя тръгва. - Чао, мамо.
- Чао, миличък. - Върви, да не изпуснеш полета.
Никълъс! Пуснете ме!
Мама е тук. Никълъс, добре ли си?
Спокойно, няма страшно. Студено ли ти е?
Целият трепериш.
Вече си при мама, спокойно.
Всичко е наред.
Ето хавлия.
Чудесно.
- Добре ли сте? - Да, благодаря.
Дръпнете се, направете място.
Сега ще се сгреете.
Помощ!
Помогнете!
Помощ!
Вижте, някой маха в морето.
Помощ!
Ето го!
- Не го виждам. - Ето го.
- Къде е? - Ето тук! Давай.
Давай, Аугу!
Аугу!
Хвърлям ти буя!
Хайде, насам!
Извикайте линейка!
Насам!
Едно, две, три, четири...
Не диша.
Аугу, стига.
Стига толкова.
Нищо не може да се направи.
Не гледай. Детето не бива да вижда това.
Да си вървим.
ПО РОМАНА НА РЕНЕ НАЙТ
Превод на субтитрите Катина Николова