Taip.
Taip, ten.
Tavy mano skonis.
- Taip? - Taip.
Poryt turiu grįžt į Londoną.
Ar tau būtina vykt į Romą?
- O kas? - Gal lik dar vienai dienai?
- O tu nori? - Norėčiau, kad liktum.
Ryt mielai dulkinčiausi su tavim visą naktį.
Vadinasi, teks likti.
O, varge.
Palauk.
- Kas? - Palauk.
Ką darai?
Tu palauk. Palauk.
Ne.
- Ne. - Taip.
- Ne. - Maukis.
- Baik juokus. - Nagi. Aš atidėjau savo išvyką.
Manau, nusipelniau bent tiek.
Tik niekam nerodyk tų nuotraukų.
Jas matys tik mano nekaltos akys.
Ir „Trečiasis puslapis“.
Džonatanai. Aš rimtai.
Rytoj dieną mes ignoruosime vienas kitą.
Tai labai jaudins.
Pamatęs tave su tuo bikiniu, manau, neatsispirsiu.
Teks.
Vėliau, vėlai vakare susitiksim ir sprogsim kartu.
Ir nesiveržk draugauti su Nikolu.
Nenoriu, kad jis paskui tėčiui pasakotų apie naują mamytės draugą.
Gerai. Žiūrėk į mane. Į mane.
Tu klausai? Tai rimta.
Turim apsimesti nepažįstamais.
O jei nesugebėsiu?
Tuomet man teks tave nužudyti.
Seksualu.
Sėsk.
Gerai. Uždėk delnus ant krūtų.
Taip.
- Nusisek liemenėlę. - Ką tik užsisegiau.
Nusisek. Prašau.
Štai taip. Dabar suspausk papus.
- Ką? - Suspausk juos kaip...
Taip.
Praskėsk kojas. Atsilošk atgal. Kojas plačiau.
Užkišk ranką po kelnaitėmis.
Taip. Įsikišk vieną pirštą.
Glamonėk save.
Ateik čia.
Ką aš čia jaučiu?
Tu tokia karšta.
O, taip.
Blemba.
Robertas turi liautis skaitęs
apimtas intensyvaus jausmo, kuris kelia jam nerimą.
Nerimas ir pyktis, pervėrę skrandį, smigo žemyn
ir it didelė žaizda tarpkojy ištvino į erekciją.
- Gera knyga? - Ne.
- Dar kavos? - Taip, ačiū.
Ne, tiksliau, nereikia, ačiū.
Paskaičiuokite.
- Žinoma. Tuojau. - Ačiū.
Jis gali remtis vien šiuo tekstu,
ir šioje knygoje neabejotinai aprašyta jo žmona.
Be to, knyga atskleidė jam dar ir tai, ko jis anksčiau nepastebėjo.
Ši moteris visada gaudavo to, ko norėjo.
Ji visad elgėsi taip, kaip pati norėjo.
Po Džonatano mirties Nensė palūžo.
Jos protas susitraukė į mažą tamsų gniutulą,
ir ji galėjo galvoti tik apie sūnaus netektį.
Praėjus maždaug dviem mėnesiams po jo mirties,
man pavyko įkalbėti ją išeiti pasivaikščioti.
Ji užlipo į antrą aukštą persirengti.
Nense!
Nense, jau eime.
Kodėl mane ištraukei?
Aš nesižudžiau.
Aš tik norėjau sužinoti.
Turėjau sužinoti, ką jis jautė.
Jie sakė, kad jis mirė be skausmo.
Kad jis neteko sąmonės prieš mirtį.
Bet iš kur jie žino?
Iš kur?
Iš kur jie žino, kad jam neskaudėjo? Kad jis nejautė skausmo.
Kaip jie gali tai žinoti?
Nense, lipk iš šito šalto vandens.
- Kaip jie gali žinoti? Nekenčiu tavęs! - Eikš.
Nagi.
Sėskis, mieloji. Čia.
Nense.
Pameni, kokia beribė buvo toji jūra?
Štai taip.
- Vonioje to negalima pakartoti. - Ne.
Negalima.
Jis turbūt buvo toks išsigandęs.
Taip.
Ir toks vienišas.
Taip.
Mamyte, nerandu Sendžio!
Aš radau Sendį! Radau Sendį!
Labas, angelėli.
Fu, čia smirda.
Taip, mamytei skauda pilvelį. Manau, nuo picos.
Man irgi. Aš bezdėjau.
- Tikrai? - Nuo picos.
Mes su Sendžiu norim valtelės.
Norit valtelės?
Man ir Sendžiui.
Visi jau susirinko.
Ponia Styvenson iš Labdaros komisijos paliko žinutę.
Iš jos asistentės supratau, kad ji labai nepatenkinta.
Velnias. Perduok, kad paskambinsiu jai po susirinkimo.
- Man reikia aspirino. - Atnešiu.
Atleiskite.
Iki paryčių dirbau prie šitų dokumentų.
Labdaros fondų patikėtinius krato Iždo komitetas,
todėl mūsų darbas bus
parodyti, jog vyriausybės lėšos, nukreiptos
per kai kuriuos labdaros projektus, neatrodytų įtartinai.
Blogiausiu atveju, kompetencijos stoka geriau nei sukčiavimas.
- Supratote? - Taip, supratome. Taip.
Gerai, Čarlzai, gali supažindinti mus su dabartine padėtimi.
- Ačiū. - Ačiū, Robi.
Taigi, padėtis šiuo metu
yra paini.
Per tą šalį gautos lėšos
ne tik turi atitikti vyriausybės reikalavimus...
Viename labdaros fonde vyksta patikrinimas.
...tai apmokestinta...
Robertas žino fondo pažeidimus,
bet jis turi sukurti įstatymams palankų naratyvą.
...pagal vyriausybės reikalavimus, bet...
Jam gera, kad kiti atsiskaito jam.
Jis neturi dabar stengtis ar kalbėti,
jam pakanka tiesiog stebėti, tiek jis dar sugeba.
- Reikia dar ko? - Pakaks.
Išimtys, nurodytos sankcijų įstatymuose,
gali būt taikytinos mums, tik jei mes įrodysime specifinius...
Nes mes nežinom, ar dar ilgai skambės tas balsas.
Gal dar savaitę, supranti?
Štai kur bėda.
Šokas, kurį pajutai, kai Robertas parodė tau
tas nuotraukas, vėl tave nupurtė.
Jis nori, kad būtum nubausta.
Jis mano, kad nusipelnei to.
Dabar grįžkim prie darbo ir susitikime vėliau, gerai?
Ketrina?
Tas Ratbouno koledžo direktorius, išėjęs iš darbo
iškart po Brigstoko išėjimo į pensiją.
Jie draugai nuo Kembridžo laikų. Gavau jo telefono numerį.
Ten istorijos nėra. Palik.
Bet gal paskambint jam?
Atstok, Džisu, sakiau, čia nėra istorijos!
Atleisk man.
Tiesiog ten nėra už ko užsikabinti, girdi?
Pamiršk tai. Pamiršk Styveną Brigstoką.
- Nori arbatos? - Taip, prašyčiau.
Tu žinai, kiek savęs nuslėpei nuo Roberto,
tačiau iki šiol nesuvokei, kiek daug nežinai apie jį.
Jis leidosi visas užpildomas pykčiu
ir tapo kurčias bet kokiems tavo žodžiams.
- Viskas gerai, Kete? - Taip.
Viskas gerai, ačiū.
- Sako, kad persikraustymo stresas... - Pieno?
...kartais būna stipresnis už skyrybas.
- Ar tau viskas gerai? - Žinoma. Viskas gerai, ačiū.
- O, ne. Reikia palaukti. - Prašom.
- Taip. Atleisk. - Aš į tualetą. Ačiū.
Roberto Ravenskrofto kabinetas.
- Emile. Labas. Čia Ketrina. - Ketrina.
Norėjau paklaust, ar Robertas savo kabinete?
Pakviesti?
O, ne. Nenoriu su juo kalbėti.
Norėjau tik užnešti kai ką jam į darbą.
Jis kontoroje...
Palengvėjo.
- Ar pakviesti jį? - Ne, atleisk. Sukvailiojau.
Labai tau ačiū.
Viso, Ketrina.
Ilgi tavo slaptumo metai paskatino Robertą tave nuteisti.
Esi pasmerkta savo klaidingo tikėjimo, jog turi teisę tylėti.
Gali atrakint duris?
Aš... Užrakinau!
Nensė metė darbą.
Būti su vaikais jai buvo per sunku.
Todėl aš dirbau už mus abu, palaikydamas gyvybę.
Nense?
Pažiūrėk.
Jis eksperimentavo su tuo fotoaparatu, kur aš padovanojau.
Žiūrėk.
Abstraktūs stambūs planai.
Kokia akis. Įspūdinga akis.
Kas čia?
Tai aš, kvailiuk.
- Iš šitos pusės. - Taip.
Žinoma.
Nežinojau, kad buvau fotografuojama.
Žiūrėk. Prisėlino prie mamos, skaitančios žurnalą apie sodininkystę.
Mama keliasi.
Tik pažiūrėk!
Mama skalbia.
Dar skalbia.
Mano nuotraukų nėra.
- Tu jo nedominai. - Tai jau tikrai.
Prisimenu šitą.
Nensei buvo malonu
žinoti, jog Džonatanas jai skyrė tiek daug dėmesio.
Jis visad buvo labiau dėmesingas jai, ne man.
Čia yra dar išryškintų juostelių.
Neabejoju, kad tada ji dar
nebuvo išryškinusi tos juostos iš Italijos.
Bet įdomu, ar susimąstyt apie tai ją paskatino tos nuotraukos?
Ji, turbūt, tikėjosi aptikti dar daugiau nuotraukų su savimi.
Čia juntamas dvasingumas.
Taigi, nutempsiu čia.
Manau, darysiu dinozaurą.
Jis turės...
O čia bus driežas.
Jis turės...
Štai taip.
Aš tave išgelbėsiu.
Štai taip.
Kas vyksta?
Atleiskite. Atleiskite, ponia.
Gal galite pažiūrėti mano sūnų, kol nubėgsiu į tualetą?
- Žinoma. - Ačiū.
- Nikolai. - Taip?
...ši moteris tave pasaugos. Aš nueisiu į tualetą.
Eisi į tūliką?
- Nueisiu į tualetą ir grįšiu. - Gerai.
...pilkoji zona vyriausybinių lėšų atžvilgiu, bet...
Roberto galvoje tvinkčioja, skrandyje irgi.
Krūtinę užgulė tamsūs luitai seniai nejausto...
pavydo.
Jis bando tai nustumti ir susikaupti į dabartį,
bet mato vien praeitį.
Atleiskit. Kompensuoti trūkumą.
Su visa pagarba, Čarlzai, nėra jokių...
Prieš akis vis išnyra nuotraukų vaizdai.
Jo žmonos kūnas, kurį ryja akimis kiti.
Ketrina, besimėgaujanti tais žvilgsniais.
Jis žinojo, kad iki jo ji turėjo vyrų,
tačiau gyveno įsitikinęs, kad jis jai buvo išskirtinis.
Kad jis suteikė Ketrinai tokį malonumą,
kuris nustelbė visus kitus prisiminimus.
Ji apgavo jį.
Tu esi geras draugas man.
Jei ne tu, nebūčiau išleidęs savo knygos
ir tikrai nebūčiau išdrįsęs pradėti naujos.
Styvenai, nuostabu. Apie ką ji?
Aš sumaniau vieną personažą.
Aš jį matau. Girdžiu jį.
Aš dar tyrinėju, ieškau
ir pamaniau, gal galėtum padėti man dar sykį.
Žinau, kad skyrei man labai daug laiko.
Todėl man tikrai nepatogu prašyti.
Nekvailiok. Nagi, ko tau reikia?
Vienas mano personažų yra paauglys.
Aš noriu jam sukurti feisbuko puslapį, tikrą.
Tiksliau, netikrą puslapį išgalvotam berniukui?
Taip, panašiai.
Tai skamba iškrypėliškai.
Ne... Ne, ne.
Už to slypi racionali priežastis.
Jis vis tiek nėra pagrindinis herojus.
Knyga labiau apie jo senelį,
mūsų bendraamžį, ir jo santykius su anūku.
Bet aš privalau suprasti tą pasaulį,
kuriame pradingsta vaikai internete.
Apie ką jie kalba. Kokie jie ten.
Tu pažiūrėk į juos.
Į ką jie ten žiūri?
Suprantu tave.
Gal tai ir netikusi mintis.
Bet aš jaučiuosi toks kvailys šiuose dalykuose.
Aš tikėjausi, kad padėsi man susigaudyti.
Man reikalingas idioto gidas po feisbuką
ir kitas vietas, kuriose jaunimas bendrauja.
Jos man kaip kita planeta.
Luktelk.
Pameni tą jaunuolį Tomį, kuris sukūrė mums svetainę?
Taip, manau, mums reikia tokio kaip jis.
Jis turėtų tau padėti.
Nuostabu.
Ačiū dar kartą, bičiuli.
Taip. Valio.
Valio!
Kai kurias klaidas
galima nurašyti važtaraščių neišmanymui,
bet 48,35 proc...
Staiga Robertui šovė klausimas.
Kur buvo Nikolas, kai jo motina suko romaną?
Kitame kambaryje?
Vienas?
Jis miegojo?
Su kuo jis susidūrė?
Kiek jis matė?
Kiek jis suprato?
Galėčiau surišti visus galus ir taip kompensuoti skirtumą per įkainius.
Man tai panašu į išeitį.
Robertai, ką tu manai?
Robertai?
Staiga jam parūpo Nikolas.
Jis privalo jį pagloboti.
Yra apie ką pagalvoti. Ačiū visiems.
Robertai, Labdaros komitetas...
- Alio? - Nikai. Labas, čia tėtis.
Klausyk, vakar mes šauniai pakalbėjom.
- Taip. - Ar tu laisvas šįvakar?
Noriu dar kai ką aptarti.
- Galbūt. - Puiku. Užsuksiu pas tave vėliau.
- Gerai, iki. - Gerai.
Mintimis jis perbėga knygos puslapiais.
Apie Robertą ten beveik neužsimenama.
Jis paminimas kaip antraeilis personažas, net be vardo.
Jos vyras.
Klydau pamanęs, jog Džonatano daiktų peržiūra
reiškė, jog Nensė atsigauna.
Atvirkščiai, jos būklė blogėjo.
Ji užsidarė namuose.
Taip mes pragyvenome penkerius metus,
kartu su Nense ir sielvartu.
Džonatano netektis užpildė visą laiką, visą erdvę ir visus daiktus.
Aš gyvensiu Džonatano kambaryje.
Pakartok.
Aš gyvensiu Džonatano kambaryje.
Man reikia laiko pabūt vienai.
Gerbiu tavo norą,
bet maldauju, pasikalbėkime apie tai.
Ne.
Užsuki į savo mėgstamą knygyną.
Nori prastumti laiką pažįstamoje malonioje vietoje.
Tu bijai to, kas tavęs gali laukti namie.
- Sveiki, Ketrina. Sveiki. - Sveiki, Kler.
Sveikinu jus su apdovanojimu.
Dėkoju.
„VISAI SVETIMAS ŽMOGUS“
Užsukau pasiteirauti, ar jau atsiuntė mano užsakytą knygą?
Beveik visas jau pristatė.
Dar laukiam, regis,
Agotos Kristof romano.
Beje, ačiū už rekomendaciją perskaityt Džanet Malkolm.
Fantastiška knyga.
Čia nauja knyga.
Šįryt pas mus lankėsi autorius. Jis pats ją išleido, bet ji nebloga.
Manau, jums patiktų.
Apie tokią išties siaubingą moterį.
Ne, čia ne visos.
Ir aš norėjau jums pasakyt apie...
Na jau, žiūrėk kur eini, pamišėle.
Blemba...
Taip.
Ne, palauk. Ne.
- Ne, turiu eiti. - Kodėl?
Nikolas vienas. Turiu eiti.
Palauk čia truputį, paskui išeik, gerai?
Aš vyksiu kartu.
- Ką? - Į Londoną.
- Rytoj. Kartu su tavim. - Kodėl?
Kaip tai kodėl? Kad būčiau su tavim, kvailute.
Ne, vyk į Romą. Į Romą. Vyk į Romą.
- Aš ne... - Susirask meilužių.
- Aš nenoriu. - Liaukis.
Aš noriu būt su tavim.
Tu negali.
Kodėl?
Dėl milijono priežasčių.
Aš turiu vyrą.
Man nerūpi.
Tu neprivalai iškart jo palikti.
Ne.
Šįryt sužinojau, kad galiu skrist iš Pizos.
- Tau negalima kartu su manim. - Kodėl?
Juk žinai, kad dėl tavęs padarysiu viską.
Vėliau pakalbėsim, gerai?
Neverta kalbėti. Aš skrendu.
Žinau, kad tu to nori, kaip ir aš.
Jau nusipirkau bilietą.
- Rytoj skrendu kartu su tavim. - Ne.
Nikolai.
Nikolai, kur ta moteris, kur tave prižiūrėjo?
Nežinau.
Čia yra gydytojas?
- Nieko baisaus. - Kaip tai nieko baisaus?
- Jis kraujuoja. - Tuoj liausis.
- Palaukim rytojaus. - Jis įsipjovė. Kvieskim greitąją.
Čia yra gydytojas?
Dar vienas banginis.
Dar vienas kalmaras.
- Dar vie... - Aš pasnausiu, gerai, Nikolai?
Niekur neik.
Gerai.
Dar vienas ryklys.
Dar vienas banginis.
Ko?
Čia aš, Nense. Atnešiau vakarienę.
Palik prie durų.
Iš kambario jutau sklindant blogą kvapą.
Ji sirgo vėžiu.
Ją kankino skausmas, bet ji jį kentė, net pasimėgaudama.
Šis skausmas užpildė tuščią Džonatano paliktą erdvę.
Keikiau save už silpnumą, už tai, kad neįsilaužiau į kambarį.
Ji mirė už kelių mėnesių tarp vystančių gėlių
ir mūsų mirusio sūnaus nuotraukų.
Manau, tai geriau už Amerikos korporacijas,
kurioms rūpi vien reklama.
Ką jie išmano apie futbolą?
Taip, svarbu lieka tik tai, perka marškinėlius ar ne, tiesa?
- Tau nusispjaut, kas komandos savininkai? - Taip.
Ne, jei atvirai, aš noriu, kad greičiau viskas baigtųsi.
Sezoną pradėjome gerai.
Nežinau, dabar kažkas pasikeitė.
- Aną savaitę vos nepralaimėjom „Lutonui“. - Taip. Klausyk,
Bridže tikrai gavom į kaulus,
bet juk savininkams svarbu ištikimybė.
Nikas palaikys man draugiją, kol tavęs nebus.
Ką?
Girdėjau, puiki istorija, vadinasi, tavęs nebus ilgai.
Nesijaudink.
Žinojau, kad skubėsi, todėl sudėjau tau lagaminą.
- Robertai... - Iškviesiu taksi,
kad nepavėluotum į skrydį.
Apie ką ši istorija, mama?
Ji net man nepasakojo.
Matyt, kokios nors senos paslaptys.
Sveiki. Norėčiau taksi į...
Nueik ir pažiūrėk, ar ko nepamiršau.
Kingsgeito g. 78. Už keturių minučių?
Nuostabu. Ne, puiku.
Robertas spėlioja, gal dėl meilužio mirties kaltini Nikolą?
Gal dėl to tavo santykiai su sūnumi tokie įtempti?
Tu manai, kad jie...
Robertas nuolat teisindavo tave,
malšino konfliktus, palaikydavo tave,
stengėsi, kad nesijaustum kalta, nekritikuodavo tavęs, nesmerkdavo...
iki dabar.
Nikolai!
Mamyte!
Gelbėkit! Padėkit man!
Padėkit!
Nikolai.
Ne! Liaukis! Padėk!
Ne! Liaukis!
Gelbėkit!
Nagi! Čiupk!
Nikolai! Jis nemoka plaukti!
Nagi, Gvidai. Laikyk jį.
- Laikau. - Plaukiam.
Sveikas?
- Mama! - Taip. Nebijok.
Ačiū, pone Džounsai.
Dėkoju. Gražios pamaldos. Nuostabu.
Mes buvome įsigiję dvi kapavietes Kensal Gryno kapinėse.
SU MEILE PRISIMENANT DŽONATANĄ BRIGSTOKĄ
Bet Džonatanas mirė pirmas
ir buvo palaidotas į man skirtą kapavietę.
O Nensė atgulė šalia jo.
Ji to norėjo.
Aš būsiu palaidotas vienas.
BRITANIJOS PASAS
Taksi atvažiavo.
Robertai.
Atsisveikinsiu su tavo mama.
Nikas perskaitė knygą. Nesakyk jam...
Kad jo motina melagė ir veidmainė?
Netiesa.
Ar viskas gerai?
Taip, viskas gerai.
Mama tik nervinasi dėl darbo.
Juk žinai, kokia ji.
Tu įskaudintas. Aš suprantu.
Ne, aš neįskaudintas. Tai moralės klausimas.
Mano tėvai sakė, kad tau ji svetima,
bet aš jais netikėjau,
nes kvailai tikėjau, kad esi atviriausias žmogus mano gyvenime.
- Tai tiesa. - Taip?
Tu atvira, taip?
Net 20 sušiktų metų man nesakei, kad mūsų sūnus vos nenuskendo.
Jis vos nežuvo, kol tu miegojai po fantastiško kurortinio pasidulkinimo.
- Aš užmigau... - Ne! Jis vos nežuvo.
Žinau, negerai pasielgiau.
Taip, bet tu slėpei šį romaną.
- Tai nebuvo romanas. - Tau būtų geriau, jei jis būtų miręs.
Aš norėjau, kad jis mirtų.
Tu nesi mūsų verta. Nešdinkis lauk.
Nikai, atsisveikink su mama. Ji išvyksta.
Viso, mama.
- Viso, sūneli. - Paskubėk. Nepavėluok į lėktuvą.
Nikolai!
Paleiskit mane!
Nikolai!
Mamytė čia.
Nikolai, ar viskas gerai? Nikolai!
Ramiai, ramiai. Tu išsigandai. Tau šalta?
Tu virpi.
Tu jau su mama, girdi? Čionai.
Viskas gerai. Nagi.
Štai. Rankšluostį.
Puiku, puiku.
- Jums abiem viskas gerai? - Taip. Ačiū.
Pasitraukite.
Štai, apgaubsim tave.
Padėkit!
Gelbėkit!
Tenai. Žiūrėkite, ten ranka jūroje.
Gelbėkit!
Gel...
Jis ten!
- Nematau jo. - Jis ten. Ten. Jis ten.
- Kur? - Čia. Plauk!
Greičiau. Augu!
Ei!
Augu!
Plūduras!
Ei, greičiau! Nagi.
Skambinkit 118!
Čionai!
Vienas, du, trys, keturi, penki, šeši, septyni, aštuoni, devyni, dešimt.
Vienas...
Vienas, du, trys, keturi...
Vienas, du, trys, keturi, penki,
- šeši, septyni, aštuoni, devyni, dešimt. - Augu.
- Vienas, du, trys... - Pakaks, Augu.
Nieko nebus.
Nežiūrėkit. Vaikui to matyt nereikia.
Nagi, eime.
PAGAL RENĖ NAIT ROMANĄ
ŠANTI ŠANTI ŠANTI
Išvertė Egidija Namavičė