ДИСКЛЕЙМЕР
Так.
Так, там.
У тебе мій смак.
- Он як? - Так.
Післязавтра я вертаюся в Лондон.
- Га? - Ти мусиш їхати в Рим?
- А що? - Може, лишишся ще на день?
- А ти хотіла б? - Було б чудово, якби ти лишився.
Трахалися б завтра цілу ніч.
Тоді точно мушу лишитися.
О боже.
Чекай.
- Що? - Хвилинку.
Що ти робиш?
Зачекай хвилинку.
Ні.
- Ні. - Так.
- Ні. - Надінь.
- Знущаєшся. - Давай. Я задля тебе змінюю плани.
А це така дрібничка.
Більше нікому цих фото не показуй.
- Вони лише для моїх невинних очей. - Угу.
І таблоїдів.
Джонатане. Серйозно.
Завтра ми цілий день одне одного ігноруватимемо.
Це буде збудливо.
Якщо побачу тебе в бікіні, то не стримаюсь.
Мусиш.
А тоді ми зустрінемося ввечері, і буде повний розрив.
І не бався з Ніколасом.
Щоб він не розказав татові про маминого нового друга.
Знаю. Глянь на мене.
Ти мене почув? Я серйозно.
Ми мусимо вдавати, що не знайомі.
А якщо я не зумію?
Доведеться тебе вбити.
Сексі.
Сядь.
І торкнися грудей.
Так.
- А тепер скинь ліфчик. - Щойно ж наділа.
Скинь. Будь ласка.
Отак. А тепер стисни груди.
- Що? - Стисни отак...
Отак.
А тепер розсунь ноги. Відкинься назад. Розсунь ноги.
Засунь руку в трусики.
Так. Введи один палець.
Песть себе.
Іди сюди.
Що це тут таке?
Це так сексі.
О так.
Чорт.
Роберт мусить зупинитися,
бо йому огидні відчуття, які викликає читання.
Тривога й лють пронизали шлунок і прокралися нижче,
а болюча рана перетворилася на ерекцію.
- Цікава книжка? - Ні.
- Ще кави? - Так, дякую.
Тобто ні, дякую.
Можна мені рахунок?
- Звісно. Хвилинку. - Дякую.
Він вірить друкованому твору,
в якому дружини достатньо, щоб упізнати.
Йому відкрилися очі на те, чого він раніше не помічав.
Ця жінка завжди отримує бажане.
Завжди чинить, як їй заманеться.
Після смерті Джонатана Ненсі зламалась.
Її думки зіщулилися в темний клубок,
і вона думала виключно про відсутність сина.
Через два місяці після його смерті
я вмовив її вийти на прогулянку.
Вона пішла нагору одягатися.
Ненсі!
Ненсі, пора виходити.
Нащо ти мене витяг?
Я не збиралася себе вбити!
Я хотіла зрозуміти.
Я хотіла зрозуміти, що він відчував.
Казали, це безболісно.
Що він знепритомнів, а вже тоді помер.
Як вони знають?
Як?
Як вони знають, що йому не боліло? Що він не мучився.
Як вони можуть знати?
Ненсі, вилазь з холодної ванни.
- Як вони знають? Ненавиджу тебе! - Устань.
Вийди.
Кохана, сядь. Отак.
Ненсі.
Пам'ятаєш, який широкий той океан?
Отак.
- У ванні таке не відтвориш. - Ні.
Не вийде.
Мабуть, йому було так страшно.
Так.
І так самотньо.
Так.
Мамусю, не можу знайти Сенді!
Я знайшов Сенді!
Ангелочку мій.
Тут погано пахне.
У мене болить живіть. Мабуть, через піцу.
І в мене. Я пукав.
- Пукав? - Від піци.
Можна нам з Сенді на надувний човен?
Хочеш човен?
Для нас із Сенді.
Усі вже на місці.
Місіс Стівенсон з Комісії залишила повідомлення.
Зі слів помічника вона незадоволена.
От чорт. Скажи їй, що я подзвоню після зустрічі.
- І знайти Алка-Зельцер. - Добре.
Даруйте.
Учора допізна переглядав документи.
Представників організації допитує Комітет казначейської служби,
тому наше завдання –
впевнитися, що використання урядової допомоги
в проєктах організації не потрактують як недобросовісне.
Пам'ятайте: якщо дійде до найгіршого, некомпетентне – краще, ніж недобросовісне.
- Усе ясно? - Ага, ясно.
Чарльзе, прозвітуй про ситуацію в полі.
- Дякую. - Роббі.
Ситуація в полі трохи
непевна.
Кошти, які ми отримали від держави,
підлягають не лише урядовим вимогам...
На один з доброчинних фондів зараз дуже тиснуть.
...які запровадили...
Роберт знає про порушення фонду,
але мусить придумати підкріплене законом пояснення.
...підлягає урядовим вимогам, але...
Він радий, що люди йому звітують.
Він не мусить виступати й говорити,
а просто спостерігає, і з таким йому впоратися під силу.
- Щось іще? - Це все.
Винятки визначені санкційним законодавством,
та ми зможемо використати їх, якщо доведемо...
Бо ми не знаємо, скільки це триватиме.
Може, ще тиждень.
У цьому й біда.
Шок від того, що Роберт
прийшов до тебе зі знімками, розриває тебе зсередини.
Він хоче тебе покарати.
Вважає, що це заслужено.
Попрацюймо ще, а тоді знову зберемося.
Кетрін.
Пам'ятаєш, директора, який покинув коледж Ретбоун
- одразу після звільнення Бріґстока? - Ага.
Вони дружили в Кембриджі. Я знайшла його номер.
Там нема сюжету. Забудь.
Подзвонити йому?
Вгамуйся, Джісу, нема там сюжету!
Вибач.
Але там справді нема сюжету.
Просто забудь. Забудь про Стівена Бріґстока.
- Хочеш чаю? - Так.
Ти знала, що не повністю відкривалася Робертові,
але до сьогодні ти й не підозрювала, як сама погано його знала.
Він дозволив люті повністю себе заповнити,
а тому не чув жодного твого слова.
- Кеті, все гаразд? - Так.
Добре, дякую.
- Кажуть, переїзд – це... - Молока?
...це ще складніше, ніж розлучення.
- Ти точно в порядку? - Аякже. Усе добре.
- О, ні. Треба зачекати. - Це тобі.
- Ага. Вибач. - Ти заступив прохід у туалет. Дякую.
Офіс Роберта Рейвенскрофта.
- Емілі, привіт. Це Кетрін. - Кетрін.
Дзвоню спитати, чи Роберт зараз в офісі.
Покликати його?
О, ні. Я не збиралася говорити.
Просто хотіла щось принести.
Він тут...
Яке полегшення.
- То покликати його? - Ні. Це дурниця.
Дуже тобі дякую.
Бувай.
Через багаторічну скритність Роберт виніс тобі вердикт «винна».
Наївна віра у своє право на мовчання тебе погубила.
Відчиніть!
Я замкнулася!
Ненсі пішла з роботи.
Більше не могла бути серед дітей.
Тому я працював за двох, щоб життя тривало.
Ненсі!
Ненсі.
Ненсі?
Глянь.
Тільки глянь.
Він експериментував зі своїм новим фотоапаратом.
Поглянь.
Абстрактні широкі плани, зняті зі зближенням.
Яке в нього око. Талант.
Що це?
Це я, дурненький.
- Оця лінія. - Точно.
Авжеж.
Я не знала, що він мене фотографує.
Підкрався до матері, поки та читала журнал про садівництво.
Мама встає.
Глянь!
Мама миє посуд.
І знову миє посуд.
Мене він не фотографував.
- Ти його не цікавив. - Це точно.
Це я пам'ятаю.
Ненсі раділа,
що Джонатан приділяв їй так багато уваги.
Він завжди любив її більше.
Тут розкадрування.
Тоді вона ще не проявила
плівку, яку знайшла в Італії.
Цікаво, чи саме ці фотографії її до того підштовхнули.
Мабуть, подумала, що знайде ще більше знімків себе.
Вони такі піднесені.
Оце покладу.
Я зроблю динозавра.
У нього буде...
А в цього буде ящірка.
А в цього буде...
Отак.
Я тебе врятую.
Отак.
Що таке?
Даруйте. Даруйте, сеньйоро.
Приглянете за моїм сином, поки я сходжу у туалет?
- Авжеж. - Дякую.
- Ніколасе... - Так?
...пані подивиться за тобою, поки я піду в туалет.
Ти йдеш пісяти?
- Я йду в туалет. - Добре.
...сіра зона про отримання фондом урядових коштів, але...
У голові Роберта пульсує клубок, як і в шлунку.
Темні маси чогось, чого він не відчував роками...
ревнощів.
Він намагається відкинути їх і зосередитися на теперішньому,
але бачив лише минуле.
Даруйте. Щоб компенсувати недостачу.
З усією повагою, Чарльзе, немає жодних...
Думками Роберт постійно вертається до тих знімків.
Тіло його дружини виставлене на загальну потіху.
Кетрін подобається, що її розглядають.
Він знав, що до нього були інші,
але завжди переконував себе, що саме з ним усе змінилося.
Саме він доставляв Кетрін таке задоволення,
що спогади про інших повністю випарувались.
Вона його обманула.
Ти був мені добрим другом.
Якби не ти, мою книжку не опублікували б,
і я б нізащо не наважився взятися за новий роман.
Стівене, це ж чудово. Про що він?
Маю на думці персонажа.
Я його бачу. Я його чую.
Я ще на етапі дослідження,
тому хотів спитатися, чи міг би ти мені допомогти.
Знаю, ти витратив на мене багато часу.
Тому не наполягаю.
Що за дурниці. Розказуй.
Один з моїх персонажів хлопець-підліток,
і я хотів би створити від його імені справжню фейсбук-сторінку.
Фальшиву сторінку для вигаданого персонажа?
Так, щось таке.
Це якось паршиво.
Ні, ні.
Це химерно, але я можу пояснити.
Він не головний герой книжки.
Насправді вона про дідуся,
чоловіка моїх літ, і про його стосунки з онуком.
Але я мушу зрозуміти світ,
у який поринають діти, коли виходять онлайн.
Про що вони говорять. Які вони.
Тільки поглянь.
На що вони дивляться?
Розумію, про що ти.
Може, це погана думка.
Але я почуваюся повним бовдуром у таких речах.
Я надіявся, що ти мене трохи спрямуєш.
Путівник фейсбуком для чайника –
чи де там іще спілкується молодь.
Для мене це чужий світ.
Стривай.
Пам'ятаєш юного Томмі, який зробив для нас вебсайт?
Він саме той, хто нам потрібен,
і він зможе тебе виручити.
Це чудово.
Дякую, друже.
У-у. Юху-у.
Юху!
Це все через
відсутність фактур у галузі,
але на 48,35% вище...
А тоді думки Роберта пронизало питання.
Де був Ніколас, поки мати розважалася з коханцем?
У сусідній кімнаті?
Сам?
Він спав?
Він усе бачив?
Що саме він бачив?
Що він зрозумів?
Це б усе прояснило і покрило б різницю у фінансовому плані.
Мабуть, це наш варіант.
Роберте, що скажеш?
Роберте.
Він мусить приглянути за Ніколасом.
Взяти його під своє крило.
Нам є що обдумати. Усім дякую.
Роберте, Комісія доброчинності...
- Алло. - Нік, це тато.
Було дуже приємно побачити тебе вчора.
- Ага. - Ти сьогодні вільний?
Маю до тебе розмову.
- Можливо. - Чудово. Я по тебе заїду.
- Добре, па. - Добре.
Він подумки гортає сторінки роману.
Роберта майже не згадують.
Він другорядний персонаж, ім'я якого навіть не називають.
Чоловік незнайомки.
Я помилився, вирішивши, що перебирання речей Джонатана
свідчить про одужання Ненсі.
Навпаки, їй стан погіршився.
Вона не виходила.
Ми жили так п'ять років,
я і Ненсі, наодинці з горем.
Відсутність Джонатана наповнювала кожну мить, прогалину й предмет.
Я перебираюся в кімнату Джонатана.
Повтори.
Я перебираюся в кімнату Джонатана.
Хочу побути сама.
Я поважаю твоє рішення...
але, може, варто це обговорити?
Ні.
ЛАЧЕНЗ ТА РУБІНШТЕЙН
Ти заходиш у місцеву книгарню.
Хочеш убити час у місці, в якому тобою захоплюються.
Боїшся того, що чекає тебе вдома.
- Привіт, Кетрін. - Клер.
Поздоровляю з нагородою.
Дякую.
ІДЕАЛЬНИЙ НЕЗНАЙОМЕЦЬ
Я зайшла глянути, чи пришла книжка, яку я замовляла.
Більшість з них уже тут.
Але ще чекаємо
- на роман Аґоти Крістоф. - Ага.
До речі, дякую, що порекомендувала Джанет Малкольм.
Це було фантастично.
Це нова книжка.
Вранці сюди заходив автор. Самвидав, але непогана.
Тобі б сподобалась.
У ній жахлива головна героїня.
Ще не всі приїхали.
І я хотіла розповісти тобі про...
Обережніше, тупа незграба.
Ей! Кінчена...
Так.
- Ні. Зачекай. - Га?
- Ні, я мушу йти. - Чому?
Ніколас на пляжі сам. Я піду.
Зачекай, перш ніж виходити.
Я полечу з тобою.
- Що? - У Лондон.
- Завтра. З тобою. - Чому?
У якому сенсі «чому»? Щоб бути з тобою.
Ні, їдь у Рим. Їдь у Рим. У Рим.
- Я... - Знайди нових коханок.
- Я не хочу. - Та ну.
Я хочу бути з тобою.
Не можна.
Чому?
Тому що на це мільйон причин.
У мене є чоловік.
Ну то й що.
Ти не мусиш одразу його кидати.
Ні.
Вранці я знайшов виліт з Пізи.
- Ти не полетиш зі мною. - Чому?
Щоб бути з тобою, я готовий на все.
Поговорімо про це пізніше.
Нема про що говорити. Я з тобою.
Ти теж цього хочеш.
Я вже купив квиток.
- Я лечу назад з тобою. - Ні.
Ніколасе.
Ніколасе, де пані, яка за тобою наглядала?
Не знаю.
Лікаря сюди!
- Усе нормально. - Що нормально?
- Він втрачає багато крові. - Усе буде добре.
- Завтра йому буде краще. - Він порізався. Викличте швидку.
Тут є лікар?
Ще один кит.
Ще один кальмар.
- Ще один... - Ніколасе, я подрімаю.
Нікуди не йди.
Добре.
Ще одна акула.
Ще один кит.
Що?
Ненсі, це я. Приніс тобі вечерю.
Залиши під дверми.
З кімнати несло смородом.
У неї був рак.
Вона мучилась, але терпіла, навіть смакувала тим болем.
Біль заповнив пустку, яку залишив по собі Джонатан.
Я кляв себе за слабкість, за те, що не ввірвався туди силою.
Вона померла через кілька місяців серед засохлих квітів
і фотографій покійного сина.
Краще, ніж американська корпорація,
яку цікавлять лише продажі.
Що вони знають про футбол?
Мова лише про те, чи продає власник футболки.
- Тобі все одно, хто власник? - Все одно.
Якщо чесно, я просто хочу, щоб усе закінчилось.
Ми добре почали сезон, але,
не знаю, тепер усе інакше.
- Ми ледь не програли Лутону. - Так. Слухай,
на Бридж нам було важко,
але власники мусять діяти порядно.
Нік склав мені компанію, поки тебе не було.
Що?
Чув, що це важлива історія. І що тебе довго не буде.
Не переживай.
Я знав, що ти поспішатимеш. І спакував тобі речі.
- Роберте... - Я викличу таксі,
щоб ти встигла на літак.
Мамо, про що ти пишеш?
Мама навіть мені не каже.
Велике викриття давніх таємниць.
Хочу викликати машину на...
Піднімешся й глянеш, чи я спакував усе необхідне?
Провулок Кінґсґейт, 78. Чотири хвилини?
Прекрасно. Ні, нам підходить.
Роберт думає про те, чи виниш ти Ніколаса в смерті коханця.
І чи саме тому твої стосунки з сином завжди були такі складні.
То вони вже сказали...
Роберт завжди тебе прикривав,
згладжував гострі кути, підтримував,
старався, щоб ти не почувалася винною, ніколи не критикував і не судив тебе...
до сьогодні.
Ніколас!
Мамо!
Рятуйте! Поможіть мені!
Рятуйте!
Ніколас.
Ні! Не треба! Рятуйте!
Ні! Не треба!
Рятуйте!
Давай! Хапайся!
Ніколас! Він не вміє плавати!
Давай, Ґвідо, тримай його.
- Тримаю. - Швидше.
Ти цілий?
- Мамо! - Не бійся.
Дякую, м-ре Джонс.
Дякую. Гарний похорон. Дуже гарний.
Багато років тому ми купили дві ділянки на Кензал-Ґрін.
СВІТЛА ПАМ'ЯТЬ ДЖОНАТАН БРІҐСТОК
Але Джонатан умер раніше за нас,
і його поховали на ділянці, яка мала бути моєю.
А Ненсі поховали поряд.
Так вона хотіла.
Мене поховають окремо.
БРИТАНСЬКИЙ ПАСПОРТ
Таксі приїхало.
Роберте.
Попрощайся з матір'ю.
Нік прочитав ту книжку. Не кажи йому...
Що його мати брехуха й лицемірка.
Це неправда.
Усе нормально?
Усе гаразд.
Маму просто засмутило щось на роботі.
Ти знаєш, яка вона буває.
Тобі боляче. Я розумію.
Ні. Мені не боляче. Це питання порядності.
Батьки казали, що в тебе її ні краплі,
але я обрав тебе,
бо наївно вірив, що чесніших за тебе не зустрічав.
- Так і є. - Он як?
То ти чесна?
І двадцять років мовчала, що наш син ледь не втопився?
Ледь не загинув, бо ти заснула після офігезного сексу.
- Я заснула... - Ні. Він ледь не вмер.
Я помилилася.
Ти не хотіла, щоб про роман знали.
- Це не був роман. - Хай краще коханець умре.
Я бажала йому смерті.
Ти нас не варта. Забирайся.
Нік, попрощайся з мамою. Вона вже йде.
Мамо, па-па.
- Бувай, синку. - Іди, бо спізнишся на літак.
Ніколасе!
Відпустіть!
Ніколасе!
Мамуся тут.
Ніколасе! Ніколасе, ти в порядку? Ніколасе!
Спокійно. Ти наляканий. Змерз?
Аж тремтиш.
Мама з тобою. Ідіть сюди.
Усе в порядку. Сюди.
Рушник.
Добре.
- Усе нормально? - Так, дякую.
Розступіться.
Ось ми тебе й накрили.
Рятуйте!
Ря... Рятуйте!
Рятуйте!
Там, дивіться. Рука у воді.
Рятуйте!
Рят...
Он він!
- Я його не бачу. - Він там.
- Де? - Он він! Давай!
Авґу, хапай!
Авґу!
Лови!
Пливімо! Швидко.
Дзвоніть на 118!
Давайте!
Раз, два, три, чотири, п'ять, шість, сім, вісім, дев'ять, десять.
Раз...
Раз, два, три, чотири...
Раз, два, три, чотири, п'ять,
- шість, сім, вісім, дев'ять, десять. - Авґу.
- Раз, два, три... - Авґу, досить.
Ми вже нічого не зробимо.
Не дивіться. Дитині краще такого не бачити.
Ходімо.
ДИСКЛЕЙМЕР
ЗА РОМАНОМ РЕНЕ НАЙТ
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська