Pravdou je, že mě rozhodilo,
když nás tam Robert nechal a vrátil se do Londýna.
Nechtěla jsem, aby odletěl.
Co se Nick narodil, trávili jsme spolu žalostně málo času,
ale já nechtěla, aby musel volit mezi rodinou a prací.
Ano, bylo tam moře, slunce zářilo,
ale já tam zkrátka nechtěla být sama.
URGENTNÍ PŘÍJEM
Dělej.
Jeď.
- Pane? Jste v pořádku? - Honem.
- Dík. - Díky.
Nicholasi?
Panebože.
Roberte? Vzbuď se.
Roberte?
Roberte, vzbuď se.
Vzbuď se.
Já se z toho poseru. Vzbuď se.
Kde je Nick?
- Co to sakra děláš? - Kde je Nick?
Nevím. Asi u kamaráda.
- A kde? Musíme ho najít. - Včera pracoval, měl přijít na večeři,
- ale co? Je mu 25. - Ne, ne.
Volal mi ve čtyři ráno a teď ho nemůžu sehnat.
- Nezvedá to. Nevolá zpátky. - Asi to zmáčkl omylem.
- Ne, drahý. Byl v hrozném stavu. - Fakt, jo?
- On vzlykal. - Vážně?
- Nemluvil. Nic neříkal. Jen plakal. - Fakt, jo?
Ahoj Nicku.
Jo, kámo. Tady tvůj otec.
Zavolej, až se vzbudíš. Ať vím, že žiješ. Fajn. Mám tě rád. Čau.
- On to ví. - Co ví?
- Co jsi mu řekl? - Cože?
- Cos mu o mně řekl? - Neřekl jsem nic,
- ale řeknu. - Na to už je trochu pozdě, nemyslíš?
- Někdo tě předběhl. - Co to říkáš? Kdo?
Ten zasranej šílenec se k němu dostal.
Cože? Jo ty myslíš otce chlapce, který utonul při záchraně Nickova života?
- Otce mladíka... - Ale ne.
...se kterým jsi šukala, ale když umřel při záchraně našeho syna, zapřela jsi ho.
Tohohle zasranýho šílence myslíš?
- Neskutečný. - Nechápeš to?
Náš syn je v nebezpečí, Roberte. Takhle jsem ho nikdy neslyšela.
- Mám strach. - Jasně. Strach, že budeš vypadat blbě.
Bylo jasné, že to jednou zjistí. Kéž bych mu to ale řekl já.
Je to tvoje vina. Můžeš za to ty.
- Je jedno, čí je to vina. - A cos čekala?
Jak jsi myslela, že zareaguje?
Jsi jeho matka. Za tohle celé jsi zodpovědná.
- Kašlalas na něj. - Znáš jeho heslo?
Bylas tak paf ze svýho zajíčka,
- žes Nicka nechala na pláži. - Znáš jeho heslo?
- Ani neuměl plavat. - Jaký má heslo?
Neuměl plavat.
- Můžeš mi jen říct jeho heslo? - Jeho heslo neznám,
protože respektuju jeho soukromí. Věnuju mu aspoň nějakou pozornost.
Co si o tobě má myslet, Catherine? Bylas rodičovský dozor.
To tys ho měla chránit. A nechránila. Soustředila ses jen na...
Zase hulí. Věděls to?
Neříkej mi, jak mám vychovávat našeho syna, když jsi tu 20 let nebyla.
Kde bereš tu drzost?
Co sakra myslíš, že dělám já?
Bože. Přišel o práci.
Co? To teda nepřišel.
Tak kde celý den byl, když sis myslel, že je v práci?
Máš aspoň tušení, s kým by mohl být?
S kamarády? Já ani nevím, jestli nějaké kamarády má. Víš to ty?
Zmínil se o přítelkyni.
Ale neviděl jsem ji. Nevím, jak se jmenuje. Ani...
Ani nevím jistě, jestli existuje.
Ne, ne, ne.
Zlato?
Je to Nick?
Ano?
I když Nancy popsala události, k nimž došlo
mezi Jonathanem a Catherine, neuvěřitelně podrobně a přesně,
některá fakta si samozřejmě přibarvila.
To spisovatelé dělávají.
Jonathan například jel do Evropy se svou přítelkyní.
Tenhle fakt Nancy ponechala bez zásahu.
Změnila nicméně důvod Sashina předčasného návratu.
Vzpomínáš na zatmění Slunce? Úplné je v Anglii vidět jednou za sto let,
a ten den bylo zataženo.
Taková škoda.
Typicky britské.
Nelze se znepokojovat.
Pro mě to byla poslední šance ho vidět.
Vždycky můžeme zkusit spatřit to další.
- Můžeme vycestovat. - Na Madagaskar?
- Proč ne? - To je nesmysl. Naprosto absurdní.
Přestaň řešit hlouposti a udělej něco s tou lednicí.
Dohání mě k šílenství.
- Haló? - Ahoj Nancy.
Ahoj Emmo. Jsem ráda, že voláš.
Aha.
Ne, nevím. Ne.
Myslím, že by si to měli vyříkat mezi sebou.
Zkusme to nezveličovat, Emmo. Nevíme přece, co se tam odehrálo.
To ne. Tvá dcera určitě přehání, protože...
No to je nesmysl.
Ne, to je vážně naprostý extrém, Emmo. Ne, to vážně není nutné, Emmo.
Dobrá, Emmo, ráda jsem tě slyšela. Díky za zavolání. Měj se.
Co?
- Co se stalo? - Sashina matka Emma.
Sasha je zpátky v Londýně.
Kdy sem...
Pohádala se s Jonathanem a utekla od něj.
Ta holka se zbláznila.
Zarazíš už ten otravný zvuk?
Sashina teta nezemřela.
Kvůli tomu domů nepřijela.
Ta kniha je smyšlené dílo,
ale dala průchod pravdě
a umožnila jí vyplavat na povrch.
Podle snímků prodělal mrtvici v důsledku infekční endo...
Cože, on měl mrtvici?
- Mrtvici? - Je to časté u lidí,
- co si píchají drogy. - Bože.
No a bude v pořádku?
Teď je stabilní, ale rozsah poškození zjistíme,
- až ho vzbudíme. - Poškození?
- Jaké poškození? - Neurologické.
Jaké neurologické poškození?
Motorika, kognice, řeč.
Ale nespekulujme. Momentálně je stabilní a na to se musíme soustředit.
Paní doktorko?
- Pardon, musím... - A kdy ho plánujete probudit?
Ještě dneska provedeme další testy, a když dopadnou dobře,
zkusíme ho probudit zítra.
- Ale zotaví se, ne? Plně. - Ano. Mohl by.
Ale jaká je pravděpodobnost?
Na základě vašich zkušeností.
Každý případ je jiný. Mrzí mě to, ale nezbývá nám než čekat.
Catherine a Robert dál kladou otázky, o nichž vědí, že jsou zbytečné.
Ale pokračují v naději, že dostanou jinou odpověď.
- Tu, co chtějí slyšet. - Doktorko.
- Promiňte, už musím... - Ano.
- Děkuju. - Děkuju.
Můžeš si k němu sednout první, jestli chceš.
Uvažuješ, zda nebyl Nicholas vždy náchylný k předčasnému úmrtí.
Jednou už se záchrany dočkal,
ale děsíš se, že tentokrát takové štěstí mít nebude.
Robert má v hlavě naprostý zmatek.
Skutečnost, že je Nicholas v nemocnici, vyvolává intenzivní pocity viny a úzkosti.
Ale ty pocity nedokážou přebít žárlivost,
již cítí k mladíkovi, který měl románek s jeho ženou
a potom zachránil jeho vlastní dítě.
Mučedníkovi, který ho navždy připravil o mužnost.
Přemýšlí také o rozhovoru s panem Brigstockem z předešlého večera.
O jeho pokoře a přirozenosti
a jeho nezměrném pochopení a soucitu.
A jak tím jediným, co Stephen a jeho žena žádali,
bylo poznat chlapce, při jehož záchraně jejich syn zemřel.
- Máte to? Jo? - Jo. No...
Zadal jsem vaše jméno i heslo.
Klepněte na nápovědu, jak smazat účet, a účet si trvale smažte.
Fajn. Ptá se mě to, proč chci svůj účet zrušit. Co mám uvést?
Cokoli, je to jedno.
Dobrá, zvolím obavy o své soukromí.
Píše mi to, že to smazání bude nevratné.
No jo, je to škoda. Jeden z mých nejlepších výtvorů.
Zadejte heslo znova.
„Potvrďte.“
„Určitě chcete smazat svůj...“
STRÁNKA NENÍ DOSTUPNÁ.
Rušit Jonathanův instagram bylo smutné.
Ale bylo načase začít uklízet. Zametat po sobě stopy.
Je fuč.
Jo.
Hotovo.
Brnkačka.
VOLÁ ROBERT RAVENSCROFT
- Tu máš, Tommy. - Dík.
Kup si nějaké nové přátele.
- Haló? - Pane Brigstocku.
Tady je Robert.
- Ano. - Robert Ravenscroft.
Nevolám nevhod?
Vůbec ne, pane Ravenscrofte.
Bohužel mám špatné zprávy.
Nicholas je v nemocnici.
Ale to je strašné. To je mi nesmírně líto.
Je v pořádku?
Na závěry je brzy, ale prý je stabilizovaný.
Mohu se optat, jaký má problém?
Ano.
Nicholas se potýká se závislostí.
- Nashle. - Už nějakou dobu.
To je mi nesmírně líto.
Nedovedu si představit, jak vám musí být.
Ano, je to dost těžké.
Mohu se zeptat...
Nemohl bych Nicholase v nemocnici navštívit?
- Tedy pokud myslíte, že je to vhodné. - Ano, ovšemže můžete.
Leží v Nemocnici East Acton na jednotce intenzivní péče.
Děkuji vám.
Bylo by...
Bylo by možné, abych tam přijel ještě dnes večer?
Samozřejmě. Také vás velice rád uvidím.
Děkuji, pane Ravenscrofte. Děkuji. Modlím se za Nicholase.
- Na shledanou. Držte se. - Děkuji.
Překvapilo mě, jak snadno to do sebe celé zapadlo.
Ten kluk je feťák.
Jak taky jinak.
A jeho otec, ten bezvýznamný tupec,
mi vše naservíroval na zlatém podnosu.
Mně už stačilo jen začít hodovat.
Vzpomínám si, že ten den na pláži žhnulo jasné slunce.
Nicho...
Ty! Ty!
A vzpomínám si, jak jsem byla osamělá.
Také si vzpomínám, že jsem si říkala, jaká to jsem trpělivá matka.
A že jsem si ty myšlenky vyčítala.
A tehdy jsem ho uviděla poprvé.
Přemýšlela jsem, jak dlouho už tam asi je a tak nějak na nás civí.
Cítila jsem se hrozně nesvá a určitým způsobem zranitelná.
Divila jsem se, že má takový mladík takhle drahý foťák.
Určitě si nás fotil už předtím, ale nevybavuju si, že bych si toho všimla.
Robert nechce být v tvé blízkosti.
A tak se u Nicholase střídáte.
Do určité míry jsi ráda, že ho nevidíš.
Nemáš kapacitu o něm přemýšlet.
Chceš pouze být se svým synem
a každá chvilka je vzácná.
Čau.
- Haló? - Haló, Catherine?
Tady Sarah Finchamová z personálního.
Zdravím, Sarah. Ano. O co jde?
Včera prý v kanceláři došlo k incidentu.
Simon nechce podat formální stížnost.
I tak jsme ale povinni zanést, že jste ho fyzicky napadla.
Budete to mít v záznamech.
- Rozumím. - A mrzí mě to, Catherine,
ale naše disciplinární zásady platí pro každého.
Musíme tedy prošetřit vážná obvinění, která vznesl pan Stephen Brigstocke.
- Aha. - To jistě chápete.
Ano.
Chtěla byste teď ještě něco uvést?
Ne.
Dobrá, teď tedy dostanete týdenní volno.
Prozatím.
- Zastavte. Zkontrolujte dýchání. - Jste tam?
Ano, jsem tady.
Chápu, že jste teď v práci pod tlakem.
O práci nejde. V práci pod tlakem nejsem.
To ráda slyším.
Chcete tedy vypsat nemocenskou?
Ano, prosím.
Poslyšte, možná by vám prospělo promluvit si s někým o zvládání hněvu.
V tom můžeme pomoct, zaplatit sezení. Přirozeně s někým nezávislým a diskrétním.
Co si o tom myslíte?
- Bylo by to... - Pardon, nemůžu mluvit. Jsem v nemocnici.
To je mi líto. Jsou všichni v pořádku?
Ne, to ne. Všichni v pořádku nejsou.
- To je mi líto. To... - Ano. Dobře. Mockrát děkuji. Nashle.
Víš, že tvá pracně budovaná pověst je už nenávratně pošramocená.
Že už nic nebude jako dřív.
A je ti to jedno.
Použil jsem Jonathanův deodorant.
Už jsem na sobě měl také Nancyin svetřík.
My tři jsme měli společně znovu nastolit rovnováhu.
Zdravím.
Hledám Nicholase Ravenscrofta.
Zdravím.
Jdu za Nicholasem Ravenscroftem.
Zdravím.
ČISTIČ ODPADŮ
Jdu za Nicholasem Ravenscroftem.
Zdravím.
Jdu za Nicholasem Ravenscroftem.
Hodný kluk.
Vyskoč. Vyskoč!
Flirtovala jsem, když jsem si všimla jeho pohledů?
Udělala jsem něco, co si mohl mylně vyložit jako signál?
Nemyslím si.
Půjdeme se najíst.
Máš hlad?
Musím však přiznat, že ten drobný úsměv,
ten letmý kontakt, mi zvedl náladu.
Když jsem odcházela z pláže, cítila jsem, jak se na mě zezadu dívá.
Tu knihu už jistě četli všichni kolegové, ale na tom nesejde.
TO S NICHOLASEM JE MI LÍTO. JSI V POŘÁDKU?
Ať se stane cokoli, tohle už je passé.
Dobře víš, že pokud Nicholas přežije, nezůstanou už žádná tajemství.
Bude vědět všechno.
Ověřím to a ještě zavolám.
Dobrá. Tak zatím. Minutku.
Tu máš. Dík.
- Zdravím. Co byste rád? - Nicholas Ravenscroft.
Zopakoval byste to?
Jdu za Nicholasem Ravenscroftem.
Ano, pan Ravenscroft říkal, že přijdete. Pojďte prosím, zavedu vás k němu.
Musím vás jen varovat.
Nicholas je v tuhle chvíli napojený na celou řadu přístrojů,
první pohled na něj vás tedy může vyděsit.
Dobrá? Ale prozatím je stabilizovaný.
Zdravím. Vedu Nicholasova dědečka. Díky.
- Dobrý den. - Zdravím.
Děkuji.
Poslední lůžko nalevo.
Děkuji.
Chystal jsem se Catherine Ravenscroftové sebrat úplně vše.
Srdce mi bušilo a uši zaléhaly, jak jsem se nadšeně blížil do cíle.
Nicholas už byl stejně na pokraji smrti.
Dovedl jsem ho tam, aniž bych na něj vztáhl ruku.
Neucítí vůbec nic.
Nakonec vcelku fajn způsob úmrtí.
Lepší než utonutí.
Stačilo ho už jen drobet popostrčit.
Následky mě nezajímaly.
Záleželo jen a pouze na tom,
aby Catherine Ravenscroftová trpěla, tak jako jsme trpěli já a Nancy.
Ty klíče.
- Díky. Je tu váš otec. - Co prosím?
- Váš otec. Je u Nicholase. - Ne...
Co to děláte? Tady být nesmíte.
Co děláte? Běžte od mého syna.
Pryč od mého syna!
Není vám nic? Nehýbat. Klid.
- Váš otec chtěl... - To není můj otec.
- ...jen vidět vašeho syna. - Jak si troufáte sem přijít?
Dala jsem vám plno příležitostí. Šla jsem to s vámi probrat domů.
- Jen jsem ho chtěl vidět. - Ani jste neotevřel!
Odveďte ji.
- Nebral jste mi telefon. - Pomoc.
- Pojďte s námi. - Ne, pojďte s námi.
- Klid. - Chce mému synovi ublížit.
Měli bychom všechny obvolat.
Ať vědí, co se stalo.
Nejdřív zavolám Sashe.
Je správné zavolat jako první jí.
Nechci, aby se to doslechla on někoho jiného.
POZDRAV Z PISY
Ahoj Emmo.
Nancy Brigstockeová. Mohla bych prosím mluvit se Sashou?
A víš, kdy se vrátí?
Rozumím, ale tohle je důležité, Emmo.
Jen mě prosím vyslechni.
Máme dost znepokojivé zprávy.
Jonathan je mrtvý.
To...
Že Jonathan je mrtvý. To chci říct.
Utopil se v Itálii v moři, když zachraňoval dítě.
Prosím.
Děkuji.
Co říkala?
Sasha není doma, ale vyřídí jí to.
Ještě něco?
Vyjádřila upřímnou soustrast.
Nic víc.
Řekla, že už musí jít.
Nikdy jsme se nedozvěděli, jestli matka Sashe řekla, co se stalo,
protože už se nám ani jedna neozvala.
Něco Jonathanovu přítelkyni Sashu přimělo
utéct domů k rodičům a nechat Jonathana v Itálii samotného.
Přihodilo se tam něco, co vyústilo v ten rozčilený telefonát její matky.
Nicholas měl radost, že může spát sám,
jen jsem musela dveře mezi námi nechat otevřené,
aby na mě viděl, pokud by se vzbudil.
A jakmile zavřel oči, naprosto vždycky spal až do rána.
Úplně jasně se mi vybavuje ten příval štěstí toho večera.
Uvědomila jsem si, že jsem naprosto uvolněná,
že nakonec bylo všechno v pohodě.
Užívala jsem si čas strávený s Nicholasem i sama se sebou.
A rozhodla jsem se ten večer zakončit
sklenkou dobrého vína na terase.
Koukej rovně před sebe.
Bylo to už tak dávno, co o mě nějaká žena projevila zájem.
Líbilo se mi, jak se mě dotýká, jak si dává pozor, aby mi neublížila,
- vnímá mou bolest. - Zornice v normě.
Děkuji.
A hlas měla také něžný.
Její zájem o mě byl skutečný a já jsem byl vděčný za její vlídnost.
Tak. A je to.
- Jak se cítíte? - Celkem dobře.
Jsem trochu rozrušený.
To věřím. Byla to pěkná rána. Ta žena je jako můj manžel.
Vím, co takovéhle napadení obnáší.
Životní funkce jsou normální.
- Kdyby něco, zavolejte. - Díky.
- Opatrujte se, pane Stephene. - Děkuji.
Jste hotov.
Tak, výborně.
Pár dnů vás to teď bude pobolívat.
Dám vám nějaké tabletky na bolest.
Můžete mi dát něco na spaní?
- Pro jistotu. - Ovšem.
Dobrý den, máte návštěvu.
Je mi to nesmírně líto. Slyšel jsem, co se stalo. Hned jsem vyrazil za vámi.
Vím, co moje žena udělala, a jsem zděšený.
Je mi to obrovsky líto.
Vy za to nemůžete, pane Ravenscrofte.
Pravděpodobně byla v šoku, že mě tam vidí.
- Vy jste jí neřekl, že jste mě pozval? - My spolu moc nemluvíme.
Vím, že to je vzhledem k vážnosti Nickova stavu divné,
ale nejde mi vůbec do hlavy, proč udělala, co udělala,
ani proč mi to vůbec neřekla.
Vážil jsem dlouhou cestu autobusem,
protože jsem Nicholase moc chtěl vidět.
Vím, že takhle by to Nancy, moje manželka, chtěla.
Uvítala by příležitost poznat chlapce,
za něhož můj syn položil život.
Tak co kdybyste přišel znovu?
- Myslíte to vážně? - Ano, ovšem.
Nicholas by to chtěl.
Jestli jste nervózní, prosím, nebuďte.
Byl by to pro něj úžasný dar.
To je pozorné. Ano. To bych nesmírně rád.
- Děkuji. - Tu máte tablety na bolest. Užívejte dvě.
A že jste to vy, tady máte něco na usnutí. Ale vezměte si jen jednu.
Výborně. Děkuji. Ano.
No, jste na mě velice hodná. Mockrát vám děkuji.
- Není zač. Dobře dojeďte. - Díky.
Ne, vážně už bych měl jít.
- Jsem dost unavený a... - Ovšem.
Všechno se to zkomplikovalo
a na okamžik už jsem si říkal, že tu odplatu budu muset nechat osudu.
Existovala možnost, že Nicholas Ravenscroft skape sám,
aniž bych musel jakkoli zasáhnout.
Prodělal mrtvici, jak říkala sestra.
Také říkala, že by mohl přežít,
ale že by po zbytek života mohl být vážně postižený.
To bylo lákavé, ale nebylo to dost.
Nechtěl jsem dát Catherine Ravenscroftové příležitost
hrát novou roli oddané matky, která se obětavě stará o postiženého syna.
Ne, chtěl jsem, aby trpěla ztrátou.
Nevratná je jedině smrt.
Jedině tak jsem mohl zabít ji.
Myslel jsem, že jsem propásl příležitost.
Ale pak mi jeho otec, ten ubožák,
- dal do rukou trumf. - Dveře se otevírají.
Stačilo, abych chudáka Nicholase navštívil ještě jednou.
Dveře se zavírají.
Scusi. Mohu dostat sklenku bílého na pokoj?
Certo.
Usmála jsem se. Ano.
Protože jsem byla v rozpacích a nechtěla jsem působit odměřeně.
Cítila jsem se nesvá při představě, že on ví, že tam jsem sama.
Už jsem si odvykla být odkázaná na sebe.
A rozhodně jsem nebyla zvyklá, aby se na mě někdo takhle díval.
Jeho foťák, jeho upřená pozornost.
Znervózňovalo mě to, ale musím přiznat, že mě to zároveň vzrušovalo.
Možná si tuhle chvilku užiju v představách. Později.
Možná.
Možná ne.
Tady jste byl, když přišla policie informovat vás o úmrtí vašeho syna.
Posaďte se.
Nejdřív uvařím trochu čaje.
Měl byste to opravit.
ZOLPIDEM TABLETY
Chcete ho silný?
Je mi to jedno.
Vaše kniha je neobyčejně detailně propracovaná.
Já ji nepsal. Napsala ji Nancy.
Byla skvělá spisovatelka.
Podařilo se jí velice přesně popsat ta místa.
My tam jeli, vzpomínáte?
Na místo, kde k tomu došlo.
I tak je pozoruhodné,
do jak velké míry se jí vše podařilo rekonstruovat jen na základě pár fotek.
Tak to skvělí spisovatelé mají.
Vezmou zlomky skutečnosti a propletou je dohromady
takovým způsobem, že vyjeví ještě větší pravdy.
Sedněte si.
Ano.
Je namouduši pozoruhodné, jak přesvědčivě vaše manželka dokázala
psát o tolika věcech, aniž by byla u toho, když se staly.
Ona byla pozoruhodná.
To jistě.
Teď můžu začít.
Nadešel čas, abych přidala svoji verzi.
AUTORKA ROMÁNOVÉ PŘEDLOHY
ŠÁNTI ŠÁNTI ŠÁNTI
Překlad titulků: Jiří Sailer