Patiesībā es biju nemierīga
todien, kad Roberts mūs atstāja, lai dotos uz Londonu.
Es negribēju, ka viņš aizbrauc.
Kopš Nika piedzimšanas mēs kopā bijām pavadījuši maz laika,
bet es negribēju likt viņam izšķirties starp ģimeni un darbu.
Tā nu tur bija jūra, spoži spīdēja saule,
bet es negribēju būt tur viena pati.
NEATLIEKAMĀS PALĪDZĪBAS NODAĻA
Laižam!
- Kungs! Kā ir? - Nāc ātri!
- Paldies. - Paldies.
Nikolas?
Ak dievs!
Robert! Mosties!
Robert?
Robert, mosties!
Mosties!
Velns parāvis!
Mosties!
Kur ir Niks?
- Ko, pie velna, tu dari? - Kur ir Niks?
Nezinu. Droši vien pie kāda drauga.
Tā. Nu, kur viņš ir? Mums viņš jāatrod.
Vakar aizgāja uz darbu. Vajadzēja būt uz vakariņām,
- bet nu un? Viņam jau ir 25. - Nē.
Šorīt četros viņš man piezvanīja, un nu nevaru dabūt viņu rokā.
- Viņš neceļ. Uz zvaniem neatbild. - Droši vien piezvanīja netīšām.
- Nē. Viņš bija briesmīgā stāvoklī. - Tiešām?
- Viņš šņukstēja. - Ja?
Viņš nerunāja. Neko nepateica.
- Tikai raudāja. - Tiešām?
Čau, Nik!
Jā, vecīt. Te tavs tēvs.
Piezvani, kad pamodīsies. Tikai gribu zināt, vai esi dzīvs.
Jā. Es tevi mīlu. Atā!
- Viņš zina. - Zina ko?
Ko tu viņam izstāstīji?
- Ko tu par mani izstāstīji? - Neesmu stāstījis neko,
bet es to darīšu.
Tam tagad ir par vēlu, ne?
- Kāds tevi ir apsteidzis. - Ko tu gribi teikt? Kurš?
Tas trakais, stulbais maniaks ir ticis viņam klāt.
Ko? Tu domā tēvu tam puisim, kurš noslīka, glābjot Nikam dzīvību?
- Tu domā tēvu jaunietim... - Ak nē!
...ar kuru tu kniebies un tad noliedzi, ka viņu pazītu,
kad viņš nomira, glābjot mūsu bērnu.
Vai domā to trako, stulbo maniaku?
- Tu esi nepārspējama. - Vai nesaproti?
Mūsu dēls ir briesmās, Robert.
Nekad viņu tādu nebiju dzirdējusi.
Man ir bail.
Jā. Tev bail, ka izskatīsies slikti, vai ne?
Tas bija nenovēršami, ka viņš uzzinās.
Tikai žēl, ka viņš to neuzzināja no manis.
Tā ir tava vaina, ja? Par to esi atbildīga tu.
- Nav svarīgi, kā vaina tā ir. - Nu ko tad tu gaidīji?
Nu kā, tavuprāt, viņš varēja reaģēt?
Tu biji viņa māte. Par šo visu esi atbildīga tu.
- Tev viņš ir bijis pie pakaļas. - Zini viņa paroli?
Tu biji tā aizrāvusies ar savu rotaļpuiku,
- ka atstāji viņu vienu pludmalē... - Vai zini viņa paroli?
- ...kad viņš neprata peldēt. - Kāda ir viņa parole?
Neprata peldēt.
- Vai vari man pateikt viņa paroli? - Es nezinu viņa paroli,
jo respektēju viņa privātumu. Es par viņu rūpējos pietiekami.
Kas viņam par tevi būtu jādomā, Ketrin?
Saproti - tu biji viņa māte. Tieši tev viņš bija jāsargā.
Tu viņu nesargāji. Koncentrējies tikai...
Viņš atkal smēķē. Tu to zini?
Nemāci man, kā jāaudzina mūsu dēls, kad pati neesi bijusi klāt 20 gadus.
Kā tu uzdrīksties?
- Ko, ellē, tavuprāt, darīju es? - Ak dievs! Viņš ir zaudējis darbu.
Ko? Nē, nav gan.
Tad kur viņš visu dienu bija, kad domāji, ka viņš ir darbā?
Vai tev ir kaut mazākā nojausma, ar ko kopā viņš varētu būt?
Draugi.
Es nezinu, vai viņam draugi vispār ir.
Tu zini?
Viņš pieminēja draudzeni.
Bet neesmu viņu saticis. Es nezinu, kā viņu sauc.
Es...
Es neesmu pārāk drošs, vai viņa vispār eksistē, Ketrin.
Nē, nē, nē.
Dārgais?
Vai tas ir Niks?
Jā.
Kaut arī to, kas notika
starp Džonatanu un Ketrinu Reivenskroftu, Nensija aprakstīja ārkārtīgi detalizēti,
ar dažiem faktiem viņa, protams, paspēlējās.
Tā rakstnieki dara.
Piemēram, Džonatans uz Eiropu aizbrauca ar savu draudzeni.
Šo faktu Nensija atstāja neskartu.
Taču viņa izmainīja Sašas pāragrās atgriešanās iemeslu.
Vai atceries saules aptumsumu?
Anglijā pilns aptumsums redzams reizi gadsimtā,
un tā diena bija apmākusies.
Viss velti.
Ļoti britiski.
Kā ir, tā ir.
Tā bija mana pēdējā iespēja to redzēt.
Mēs vienmēr varam mēģināt noķert nākamo.
- Varam ceļot. - Uz Madagaskaru?
- Kāpēc ne? - Muļķības.
Vienkārši smieklīgi.
Beidz te dirnēt un izdari kaut ko ar to nolāpīto ledusskapi!
Tas padara mani traku.
- Hallo! - Hallo, Nensij!
Sveika, Emma! Prieks tevi dzirdēt.
Ak tā.
Nē, nē, es nezināju. Nē.
Nu, domāju - ar viņu nesaskaņām jātiek galā viņiem pašiem.
Nepārspīlēsim, Emma!
Mēs nezinām, kas īsti tur notika.
Nē. Tava meita noteikti pārspīlē, jo...
Tās ir muļķības.
Nē, tas jau ir pārāk ekstrēmi, Emma.
Nē, tas tiešām nav vajadzīgs, Emma.
Labi, Emma! Bija prieks aprunāties. Paldies, ka piezvanīji.
Visu labu!
Kas?
- Kas noticis? - Tā bija Sašas māte - Emma.
Saša ir atpakaļ Londonā.
Kad viņa...
Viņa un Džonatans sastrīdējušies, un viņa aizmetusies prom.
Tā meitene ir aptaurēta.
Vai tu apklusināsi to kaitinošo troksni vai ne?
Sašas tante nebija nomirusi.
Ne tāpēc viņa atgriezās mājās.
Šī grāmata bija daiļliteratūras darbs,
bet tā norāva balastu patiesībai,
ļaujot tai uzpeldēt virspusē.
Skenēšana rāda, ka viņam bijusi trieka, ko izraisījis infekciozs endo...
Ko? Viņam bijusi trieka?
- Viņam - trieka? - Tā ir diezgan bieži
tiem, kas injicē narkotikas.
Un vai viņam viss būs labi?
Pašlaik viņš ir stabils,
bet bojājumu apmēru vēl nevar noteikt,
- kamēr nav pamodināts. - Bojājumu? Ko...
- Ko jūs ar to saprotat? - Ja būs, tad neiroloģiski bojājumi.
Kādi neiroloģiski bojājumi?
Motoriskie, kognitīvie, runas.
Bet neizteiksim pieņēmumus!
Pašlaik viņš ir stabils, un mums jākoncentrējas uz to.
Ārste?
- Atvainojiet! Man... - Un kad...
Kad jūs plānojat viņu modināt?
Šodien vēl veiksim dažas pārbaudes, un, ja viss būs labi,
rīt mēģināsim viņu pamodināt.
- Bet viņš atveseļosies, ja? Pilnīgi. - Jā. Varbūt. Jā.
Jūs teicāt "varbūt", bet kādas ir izredzes?
Ņemot vērā jūsu pieredzi citos gadījumos.
Katrs gadījums ir citāds, un man tiešām žēl,
bet varam tikai gaidīt.
Ketrina un Roberts turpina uzdot jautājumus,
kas, kā paši zina, ir bezjēdzīgi,
bet viņi neatlaižas cerībā saņemt citu atbildi.
- To, kuru grib dzirdēt. - Ārste!
- Es ļoti atvainojos. Man... - Jā.
- Paldies. - Paldies.
Vari sēdēt pie viņa pirmā, ja gribi.
Tu domā, vai Nikolasam vienmēr ir draudējusi
agra nāve.
Reiz jau viņš tika izglābts,
bet tu baidies, ka šoreiz viņam tā var nepaveikties.
Roberta prāts ir pavisam apjucis.
Tas, ka Nikolass ir slimnīcā, izraisa spēcīgu vainas sajūtu un trauksmi.
Taču šīs sajūtas nespēj aizdzīt prom greizsirdību,
ko viņš izjūt pret jauno vīrieti, kuram bija dēka ar viņa sievu
un kurš pēc tam izglāba viņa paša dēlu.
Moceklis, kas viņu izkastrējis uz visiem laikiem.
Viņš domā arī par iepriekšējā vakara sarunu ar Stīvenu Brigstoku.
Par šī vīra pazemību un vienkāršību
un viņa neizmērojamo sapratni un līdzjūtību.
Un par to, ka vienīgais, ko Stīvens un viņa sieva bija lūguši,
bija tikšanās ar zēnu, kuru glābjot viņu dēls gāja bojā.
- Atradāt? - Jā.
- Kārtībā? - Nu...
Lietotājvārdu un paroli es jau ievadīju.
Palīdzības lapā atveriet "Kā izdzēst manu kontu?"
un neatgriezeniski izdzēsiet savu kontu.
Labi. Tas jautā, kāpēc gribu to izdzēst.
Ko lai saku?
Vienalga. Tas nav svarīgi.
Labi. Izvēlēšos bažas par savu privātumu.
Tas saka - tikšot izdzēsts galīgi.
Jā. Ziniet, žēl.
Viens no maniem labākajiem darbiem.
Ievadiet vēlreiz paroli!
"Lūdzu, apstipriniet!
Vai esat pārliecināts, ka gribat izdzēst savu..."
ATVAINOJIET! ŠĪ LAPA NAV PIEEJAMA.
Man bija skumji, kad izdzēsu Džonatana Instagram kontu.
Bet bija laiks sākt sakopt. Noslaucīt savus pirkstu nospiedumus.
Tā vairs nav.
Jā.
Viss zudis.
Viegli.
ZVANA ROBERTS REIVENSKROFTS
- Tas tev, Tomij. - Paldies.
Varēsi nopirkt sev jaunus draugus.
- Hallo! - Brigstoka kungs!
Te Roberts.
- Jā. - Roberts Reivenskrofts.
Vai varat runāt?
Protams, Reivenskrofta kungs.
Diemžēl man ir bēdīgas ziņas.
Nikolass ir slimnīcā.
Tas ir briesmīgi. Man ļoti žēl.
Vai viņam viss normāli?
Vēl par agru spriest, bet, šķiet, viņš ir stabils.
Vai drīkstu jautāt, kas atgadījies?
Jā.
Nikolasam ir problēmas ar atkarību...
- Atā! - ...jau kādu laiku.
Man ļoti žēl.
Nespēju iedomāties, kā jūs jūtaties.
Jā, ir diezgan smagi.
Vai drīkstu jautāt...
Vai es varētu apciemot Nikolasu slimnīcā?
- Nu, ja domājat, ka tā būtu labi. - Jā, protams, varat.
Viņš ir Īstektonas slimnīcā - intensīvajā terapijā.
Paldies.
Vai es varētu...
Vai es varētu aizbraukt jau šovakar?
Katrā ziņā. Arī es ļoti priecāšos jūs satikt.
Paldies, Reivenskrofta kungs. Paldies.
Aizlūgšu par Nikolasu.
- Uz redzēšanos! Visu labu! - Paldies.
Biju pārsteigts, cik viegli visi gabaliņi sakrita savās vietās.
Tas puika ir nariks.
Nu bet protams!
Un viņa tēvs, nenozīmīgais pamuļķis,
tikko pasniedza man visu kā uz paplātes.
Man atlika tikai ķerties pie mielasta.
Par to dienu pludmalē
es atceros, ka bija ļoti gaišs un ļoti karsts.
Niko...
Tu!
Un atceros, ka jutos vientuļi.
Atceros arī, ka nodomāju: "Cik es esmu pacietīga māte!" -
un vainas sajūtu, ka biju tā nodomājusi.
Un tad es viņu ieraudzīju pirmoreiz.
Un nodomāju: nez cik ilgi viņš tur jau ir un uz mums skatās?
Un es sajutos ļoti neveikli. Sajutos kā atkailināta.
Un nodomāju, ka tas ir ļoti dārgs fotoaparāts tik jaunam cilvēkam.
Tad viņš noteikti jau bija mūs fotografējis,
bet es neatceros, ka būtu redzējusi viņu to darām.
Roberts tev neatļauj atrasties viņa tuvumā,
tāpēc pie Nikolasa jūs sēžat uz maiņām.
Savā ziņā tu esi atvieglota, ka tev viņš nav jāredz.
Tev nav resursu, lai domātu par viņu.
Vienīgais, ko tu gribi, - būt pie sava dēla,
un katrs mirklis ir dārgs.
Čau, vecīt!
- Hallo! - Hallo! Ketrina?
Te Sēra Finčema no personāldaļas.
Sveika, Sēra! Jā. Ko vēlies?
Saprotu, ka vakar birojā bijis starpgadījums.
Saimons teica, ka oficiālu sūdzību iesniegt negrib.
Tomēr mums jāiereģistrē, ka tu viņam fiziski uzbruki.
Tas parādīsies tavā lietā.
Skaidrs.
Un atvaino, Ketrin,
bet mūsu disciplinārā procedūra attiecas uz visiem bez izņēmuma,
tāpēc mums būs jāizpēta apsūdzības,
ko izteica Stīvens Brigstoks, jo tās ir nopietnas.
- Tiešām? - Tu noteikti saproti.
Jā.
Vai ir kas tāds, ko tu tagad gribētu pateikt?
Nē.
Nu, sākšu ar to, ka iedošu tev brīvu nedēļu - pagaidām.
- Apstājieties! Pārbaudiet elpošanu! - Ketrin? Tu tur esi?
Jā. Jā, esmu.
Es saprotu, ka darbā uz tevi ir liels spiediens.
Ne jau darbā. Darbā man nekāda spiediena nav.
Prieks dzirdēt.
Tā. Tad man rakstīt, ka esi slima?
Jā, lūdzu.
Klau, es iedomājos: vai nebūtu labi,
ja tu ar kādu aprunātos par dusmu apvaldīšanu?
Mēs palīdzētu - samaksātu par konsultācijām.
Kādam neatkarīgam, protams, un konfidenciālam.
Kā tas izklausās?
- Vai tas... - Atvaino! Es tagad nevaru runāt.
Esmu slimnīcā.
Ak dievs! Atvaino! Vai visiem viss labi?
Nē. Visiem nav labi.
Man žēl. Es...
Jā. Labi. Liels paldies.
Atā!
Tu zini, ka tava rūpīgi lolotā reputācija
jau ir sagrauta.
Ka tev nekas vairs nebūs kā agrāk.
Un tevi tas neuztrauc.
Es nolēmu iepūst Džonatana dezodorantu.
Es jau valkāju Nensijas jaku.
Mēs trīs kopā atkal atjaunosim līdzsvaru.
Labdien!
Es meklēju Nikolasu Reivenskroftu.
Labdien!
Atnācu apraudzīt Nikolasu Reivenskroftu.
Labdien!
CAURUĻU TĪRĪTĀJS
Atnācu apraudzīt Nikolasu Reivenskroftu.
Labdien!
Atnācu apraudzīt Nikolasu Reivenskroftu.
Labs puika.
Lec!
Vai es ar viņu flirtēju, kad pamanīju, ka viņš skatās?
Vai izdarīju ko tādu, ko viņš būtu varējis aplami uztvert kā mājienu?
Domāju, ka ne.
Iesim vakariņās!
Gribi ēst?
Bet man jāatzīst, ka tas nelielais smaids,
tā nelielā saikne mani iepriecināja.
Un, ejot prom no pludmales, es jutu, ka viņš man noskatās pakaļ.
To grāmatu nu jau noteikti izlasījis viss birojs,
bet tas vairs nav svarīgi.
DŽISŪ KIMA MAN ŽĒL PAR NIKOLASU. TEV VISS LABI?
Lai vai kas notiktu, vismaz tas posms ir beidzies.
Tu zini: ja Nikolass izdzīvos, nekādu noslēpumu vairs nebūs.
Viņš uzzinās visu.
Es pārbaudīšu un jums atzvanīšu.
Labi. Paldies. Acumirkli!
Te būs. Paldies.
- Labdien! Ko vēlaties? - Nikolass Reivenskrofts.
Atvainojiet! Nesadzirdēju.
Es atnācu apraudzīt Nikolasu Reivenskroftu.
Jā. Reivenskrofta kungs teica, ka būsiet.
Ja nāksiet līdzi, es jūs aizvedīšu.
Tikai man jūs jābrīdina.
Nikolass pašlaik ir pieslēgts pie diezgan daudzām iekārtām,
tāpēc, viņu ieraugot, tas var būt biedējoši.
Ja? Bet tagad viņš ir stabils.
Sveika! Atvedu Nikolasa vectēvu.
Paldies.
- Labdien! - Labdien!
Paldies.
Viņš ir pēdējā gultā pa kreisi.
Paldies.
Es grasījos atņemt Ketrinai Reivenskroftai visu.
Mana sirds sitās
un ausis dunēja no satraukuma, kad es tuvojos savam mērķim.
Un Nikolass pa pusei jau bija aizgājis.
Es viņu tiktāl novedu, nepiedurot ne pirksta.
Viņš neko nejutīs.
Vispār diezgan jauks veids, kā aiziet.
Labāks nekā noslīkšana.
Vēl tikai vajadzīgs mazs grūdiens.
Sekas mani neuztrauca.
Svarīgi bija tikai tas,
lai Ketrina Reivenskrofta ciestu tāpat, kā cieta Nensija un es.
Te būs atslēgas.
- Paldies. Atnāca jūsu tēvs. - Ko, lūdzu?
- Jūsu tēvs. Pie Nikolasa. - Nē, mans tē...
Ko jūs darāt? Viņš nedrīkst te būt.
Ko jūs darāt?
Prom no mana dēla!
Viss kārtībā? Nekustieties! Nomierinieties!
- Jūsu tēvs tikai gribēja... - Viņš nav mans tēvs.
- ...apraudzīt jūsu dēlu. - Ko jūs iedomājaties, nākot šurp?
Es devu jums neskaitāmas iespējas. Pat aizgāju uz jūsu māju aprunāties.
- Tikai gribēju redzēt, kā Nikolasam ir. - Jūs pat neatvērāt durvis.
Viņa nedrīkst te būt.
- Neatbildējāt uz zvaniem. - Man vajag palīdzību.
- Jums jānāk līdzi. - Nē, jums jānāk līdzi.
- Jānomierinās. - Viņš grib nodarīt pāri manam dēlam.
Mums jāsāk visus apzvanīt.
Lai cilvēki zina, kas noticis.
Vispirms man būtu jāpiezvana Sašai.
Tā būtu pareizi, ja viņai mēs piezvanītu pirmajai.
Negribu, lai viņa to uzzina no kāda cita.
SVEICIENI NO PIZAS
Sveika, Emma!
Te Nensija Brigstoka. Vai es varētu runāt ar Sašu, lūdzu?
Un vai zini, kad viņa būs atpakaļ?
Es saprotu, bet tas ir svarīgi, Emma.
Tikai paklausies manī, lūdzu!
Mums ir ļoti satraucoša ziņa.
Džonatans ir miris.
Ka...
Ka Džonatans ir miris. To es gribu teikt.
Viņš Itālijā jūrā noslīka, glābjot bērnu.
Izdari tā!
Paldies.
Ko viņa teica?
Sašas nebija mājās, bet viņa viņai pateikšot.
Vēl ko?
Izteica mums līdzjūtību.
Vairāk neko.
Teica, ka viņai jābeidz runāt.
Mēs neuzzinājām, vai Sašas māte meitai pateica,
kas noticis, vai ne,
jo viņas ar mums vairs nesazinājās.
Kaut kas Džonatana draudzenei Sašai
bija licis skriet atpakaļ pie vecākiem, pametot Džonatanu Itālijā vienu.
Kaut kas tur bija noticis, kā dēļ viņas māte toreiz tik dusmīgi zvanīja.
Nikolass labprāt gulēja viens,
ja vien es starp mums atstāju vaļā durvis,
lai viņš mani redzētu, ja pamostos.
Un, tiklīdz viņš bija aizvēris acis, viņš vienmēr gulēja līdz rītam.
Un es skaidri atceros, cik tovakar sajutos laimīga.
Es sapratu, ka tiešām esmu atpūtusies
un ka viss, galu galā, ir bijis labi.
Es izbaudīju laiku vienatnē ar Nikolasu un sevi.
Un es nolēmu šo vakaru pabeigt
ar jauku glāzi vīna uz savas terases.
Skatieties taisni uz priekšu, lūdzu!
Bija pagājis tik ilgs laiks, kopš kāda sieviete par mani rūpējās.
Man patika sajust uz sevis viņas rokas, kas centās nenodarīt man pāri
- un nesāpināt. - Zīlītes - 3 mm.
Paldies.
Arī viņas balss bija maiga.
Viņas raizes par mani bija īstas, un es biju pateicīgs par viņas laipnību.
Tā. Nu re!
- Kā jūtaties? - Laikam jau labi.
Esmu mazliet satraukts.
Domāju gan. Dabūjāt diezgan spēcīgu sitienu.
Tā sieviete ir kā mans vīrs.
Es zinu, kā ir, kad tā uzbrūk.
Visi dzīvības rādītāji - normāli.
- Pasauc, ja tev ko vajag. - Paldies.
Visu labu, Stīvena kungs!
Paldies.
Kārtībā.
Viss ir labi.
Pāris dienu vēl pasāpēs.
Iedošu jums dažas pretsāpju tabletes.
Vai varat iedot kaut ko miegam?
- Katram gadījumam. - Protams.
Sveiki! Jums ciemiņš.
Es ļoti atvainojos.
Es uzzināju, kas noticis. Atbraucu, cik ātri varēju.
Es zinu, ko mana sieva izdarīja, un esmu šausmās.
Es ļoti atvainojos.
Tā nav jūsu vaina, Reivenskrofta kungs.
Pieņemu, ka viņa bija šokā, kad mani tur ieraudzīja.
Jūs viņai nepateicāt, ka mani uzaicinājāt?
Mēs nesarunājamies.
Zinu, ka tas ir dīvaini, ņemot vērā to, cik Niks ir slims,
bet man...
man ir grūti saprast, kāpēc viņa izdarīja to, ko izdarīja,
un kāpēc man to pat nepateica.
Es braucu tālu ceļu ar autobusu,
jo es tiešām gribēju redzēt Nikolasu.
Es zinu, ka Nensija, mana sieva, būtu to gribējusi.
Viņa būtu priecājusies par iespēju iepazīties ar zēnu,
kura dēļ mans dēls atdeva dzīvību.
Tad atnāciet vēlreiz!
- Jūs tiešām tā domājat? - Jā, protams.
Nikolass to tiešām gribētu.
Ja par to uztraucaties, lūdzu, nevajag!
Tā viņam būtu brīnišķīga dāvana.
Cik tas ir laipni! Jā. Es to ļoti gribētu.
- Paldies. - Te būs tabletes pret sāpēm.
Ieņemiet divas.
Un man nevajadzētu to darīt, bet šīs jums šonakt palīdzēs gulēt,
taču ieņemiet tikai vienu.
Labi. Paldies. Jā.
Jūs esat ļoti laipna pret mani. Liels paldies.
Nav, par ko. Lai drošs mājupceļš!
Paldies.
Nē, man tiešām būtu jābrauc.
- Esmu ļoti noguris un... - Jā, protams.
Viss bija sarežģījies,
un brīdi es domāju, ka būs jāpaļaujas, ka par taisnīgumu parūpēsies liktenis.
Bija iespējams, ka Nikolass Reivenskrofts aizies pats -
bez jebkādas manas iejaukšanās.
Viņam bijusi trieka - teica medmāsa.
Viņa teica arī, ka viņš varētu izdzīvot,
bet ciest no smagiem traucējumiem visu atlikušo mūžu.
Tas bija pievilcīgi, bet ne pietiekami.
Es negribēju dot Ketrinai Reivenskroftai izdevību
no jauna spēlēt gādīgās mātes lomu,
nesavtīgi rūpējoties par savu slimo dēlu.
Nē. Es gribēju, lai viņa cieš no neesamības rēga.
Neatgriezeniska ir vienīgi nāve.
Vienīgi tad es varētu nogalināt Ketrinu.
Man likās, ka savu iespēju esmu zaudējis,
bet tad viņa tēvs - tik vājš radījums -
- bija iedevis man zelta atslēdziņu. - Durvis atveras.
Man tikai nabaga Nikolass bija jāapmeklē vēlreiz.
Durvis aizveras.
Scusi. Vai varu dabūt glāzi baltvīna līdzi uz istabu?
Certo.
Es pasmaidīju. Jā.
Tāpēc, ka biju apmulsusi un negribēju šķist nelaipna.
Un es jutos neveikli, apzinoties, ka viņš zina - es esmu viena.
Es vairs nebiju radusi būt viena
un pilnīgi noteikti nebiju radusi, ka uz mani skatās tā.
Viņa fotoaparāts, viņa ciešais skatiens.
Tie darīja mani nervozu, bet - jāatzīst - arī patīkami satrauca.
Varbūt es par šo brīdi fantazēšu. Vēlāk.
Varbūt.
Varbūt ne.
Jūs bijāt te, kad atnāca policija,
lai izstāstītu par jūsu dēla nāvi.
Apsēdieties!
Vispirms pagatavošu tēju.
Jums vajadzētu to salabot.
Builder's?
Man vienalga.
Jūsu grāmata ir ārkārtīgi detalizēta.
To nesarakstīju es, bet Nensija.
Viņa bija laba rakstniece.
Nu, viņa tās vietas ir aprakstījusi ļoti precīzi.
Mēs tur aizbraucām. Atceraties?
Mēs aizbraucām uz to vietu, kur tas notika.
Tomēr tas ir apbrīnojami,
cik daudz viņa spējusi rekonstruēt, balstoties uz dažām fotogrāfijām.
Tā labi rakstnieki dara.
Paņem īstenības fragmentus un savij kopā tā,
lai tie atklātu lielāku patiesību.
Apsēdieties!
Jā.
Tas patiesi ir apbrīnojami, kā jūsu sieva ir spējusi
tik pārliecinoši aprakstīt tik daudz ko,
kaut gan nebija tur klāt, kad tas notika.
Viņa bija apbrīnojama.
Tā.
Nu es varu sākt.
Ir laiks dzirdēt manu stāstu.
PĒC RENĒ NAITAS ROMĀNA ATRUNA MOTĪVIEM
Tulkojusi Inguna Puķīte