Po teisybei, tądien, kai Robertas palikęs mus
išvyko į Londoną, jaučiausi išmušta iš vėžių.
Nenorėjau, kad jis išskristų.
Tai buvo mūsų laikas kartu po Niko gimimo,
bet aš nenorėjau, kad jam tektų rinktis tarp šeimos ir darbo.
Taigi, buvom prie jūros, švietė saulė,
bet aš nenorėjau likti viena.
GREITOSIOS PAGALBOS SKYRIUS
Varom.
Spausk.
- Pone? Kas jums? - Greičiau.
- Ačiū. - Ačiū.
Nikolai?
O Dieve.
Robertai? Pabusk.
Robertai?
Robertai, pabusk.
Pabusk.
Po galais.
Pabusk.
Kur Nikas?
- Ką čia darai, po galais? - Kur Nikas?
Nežinau. Gal pas draugą.
Gerai. Tai kur jis? Reikia jį rasti.
Vakar jis išėjo į darbą, bet vakarienei negrįžo.
- Ir kas? Jam dvidešimt penkeri, blemba. - Ne.
Jis man skambino ketvirtą ryto, o dabar negaliu prisiskambint.
- Neatsiliepia į mano skambučius. - Gal netyčia paskambino.
- Ne, mielasis. Jam buvo labai blogai. - Tikrai?
- Jis raudojo. - Tikrai?
Nekalbėjo. Nepratarė nė žodžio.
- Tik verkė pasikūkčiodamas. - Tikrai?
Labas, Nikai.
Taip, bičiuli. Čia tėtis.
Pasuk, kai pabusi. Noriu įsitikint, ar esi gyvas.
Myliu tave. Iki.
- Jis žino. - Ką žino?
Ką tu jam pasakei?
- Ką pasakei apie mane? - Nieko aš jam nesakiau,
bet ketinu.
Pavėlavai.
- Kažkas tave aplenkė. - Kaip tai? Kas?
Tas pamišęs maniakas iki jo prisikasė.
Ką? Kalbi apie tėvą to vaikino, kuris nuskendo gelbėdamas Niką?
- Kalbi apie tėvą to jaunuolio... - O, ne.
...su kuriuo dulkinaisi, o paskui neigei jį pažįstanti po to,
kai jis išgelbėjo mūsų vaiką.
Čia tas pamišęs maniakas?
- Tu nepakartojama. - Tu ką, nesupranti?
Mūsų sūnus pavojuje, Robertai.
Tokio jo aš dar nesu girdėjusi.
Man baisu.
Taip, tau baisu, kad blogai jam pasirodysi, taip?
Juk jis neišvengiamai būtų sužinojęs.
Gaila, kad ne aš jam apie tai pasakiau.
Tai tavo kaltė, girdi? Tu už tai atsakinga.
- Nebesvarbu, kieno dabar kaltė. - Ko tu tikėjaisi?
Kaip jis turėjo sureaguoti?
Juk tu jo motina. Tu dėl viso šito kalta.
- Jis tau niekada nerūpėjo. - Žinai slaptažodį?
Matei tik savo berniuką-žaisliuką,
- o sūnų palikai paplūdimyje vieną... - Ar žinai slaptažodį?
- ...o jis net plaukti nemokėjo. - Koks slaptažodis?
Nemokėjo plaukti.
- Ar pasakysi man jo slaptažodį? - Nežinau slaptažodžio,
nes gerbiu jo privatumą. Man jis iš tiesų nuoširdžiai rūpi.
Ką jis turi apie tave galvoti, Ketrina?
Juk esi jo motina, po galais.
Tu privalėjai jį saugoti.
Tu jo nesaugojai. Tu visą savo dėmesį...
Jis vėl rūko. Žinojai?
Neaiškink man, kaip auklėti mūsų sūnų, kai pačios nebuvo 20 metų.
Kaip tu drįsti?
Kaip manai, ką aš dariau, po galais?
O Dieve. Jis prarado darbą.
Ką? Netiesa.
Tai kur jis buvo visą dieną, kai manei, kad jis buvo darbe?
Ar numanai, su kuo jis galėjo būti?
Su draugais?
Aš nežinau, ar jis iš viso turi draugų.
O tu?
Jis užsiminė apie merginą.
Bet aš jos nemačiau. Nežinau jos vardo.
Aš...
Nesu tikras, ar ji iš viso egzistuoja, Ketrina.
Ne, ne.
Mielasis?
Nikas?
Taip?
Nors Nensė aprašė tai, kas nutiko
tarp Džonatano ir Ketrinos Ravenskroft, neįtikėtinai tiksliai,
kai kuriuos faktus ji pagražino, suprantama.
Taip daro visi rašytojai.
Pavyzdžiui, Džonatanas po Europą keliavo su savo mergina.
Šio fakto Nensė nekeitė.
O štai priežastį, kodėl Saša grįžo namo anksčiau, ji pakeitė.
Pameni saulės užtemimą?
Pilną užtemimą galima stebėti Anglijoje kartą per šimtmetį,
ir jis įvyko debesuotą dieną.
Grynas nuostolis.
Itin britiška.
Niekam nerūpi.
Kito šanso jo pamatyti aš neturėsiu.
Mes visada galim pamatyti kitą saulės užtemimą.
- Galim ten nuvykti. - Į Madagaskarą?
- Kodėl ne? - Nesąmonė.
Absoliutus absurdas.
Liaukis ten krapštęsis ir daryk ką nors tam sumautam šaldytuvui.
Jis varo mane iš proto.
- Alio? - Alio, Nense.
Sveika, Ema. Smagu tave girdėti.
Aišku.
Ne, nežinojau. Ne.
Manau, jie patys išsiaiškins.
Gedarykime iš musės dramblio, Ema.
Juk mes nežinom, kas ten nutiko.
Ne. Tavo duktė akivaizdžiai išpūtė reikalą, nes...
Nesąmonė.
To jau per daug, Ema.
Ne, šitaip kalbėti nebūtina, Ema.
Gerai, Ema, smagu buvo pakalbėti. Ačiū už skambutį.
Viso gero.
Kas?
- Kas nutiko? - Skambino Ema, Sašos mama.
Saša grįžo į Londoną.
Kada...
Jie su Džonatanu susipyko, ir ji užsiutusi išskrido.
Kokia kvaila mergina.
Ar tu darysi ką nors su tuo garsu, ar ne?
Sašos teta nežuvo.
Ji grįžo namo ne todėl.
Knyga yra romanas,
bet ji atkabino tiesą nuo balasto,
ir ji išplaukė į paviršių.
Skenavimas parodė, jog jis patyrė insultą, antrinį...
Ką, insultą?
- Jis patyrė insultą? - Tai dažnai nutinka
- vartojantiems intraveninius narkotikus. - O Dieve.
Ar jis pasveiks?
Jo būklė stabili dabar,
tačiau apie žalą dar kalbėti anksti,
- kol jo nepažadinome. - Žalą? Ką norit...
- Kokia gali būt žala? - Neurologinė, bet nebūtinai.
Kokia neurologinė žala?
Motorikai, kalbai ir panašiai.
Bet geriau nespėliokime.
Šiuo metu jo būklė stabili, į tai ir susitelkime.
Gydytoja?
- Atleiskite... - Kada...
O kada ketinate jį žadinti?
Šiandien dar atliksime kai kokius tyrimus ir, jei jie bus geri,
bandysime jį budinti rytoj.
- Bet jis atsigaus, tiesa? Pilnai. - Taip. Galėtų. Taip.
Jūs sakot „galėtų“, o kokie šansai?
Iš patirties ką galėtumėte pasakyti?
Kiekvienas atvejis kitoks, atleiskite,
bet dabar belieka laukti.
Ketrina ir Robertas klausinėja
suprasdami šių klausimų bergždumą,
bet jie tikisi gauti kitokį atsakymą.
- Tokį, kokį nori išgirsti. - Gydytoja.
- Atleiskite. Man labai... - Taip.
- Ačiū. - Ačiū.
Tu gali pasėdėti su juo pirma, jei nori.
Pastebi save svarstant, ar Nikolo iš tiesų nepersekioja
ankstyva mirtis.
Kartą jo gyvybę jau išgelbėjo,
tačiau tu bijai, jog šįkart jam nenusišypsos sėkmė.
Robertas pritrenktas ir sutrikęs.
Nikolo atsidūrimas ligoninėje sukėlė jam kaltę bei nerimą.
Nors šie jausmai negali užgožti pavydo,
kurį jis jaučia jaunuoliui, turėjusiam su jo žmona romaną
ir išgelbėjusiam jo sūnų.
Kankinys, iškastravęs jį amžiams.
Dar jis galvoja apie pokalbį su Styvenu Brigstoku,
įvykusį išvakarėse.
Apie to žmogaus nuolankumą, paprastumą
ir begalinį supratingumą bei užuojautą.
Ir apie tai, jog Styvenas su žmona tenorėjo
susipažinti su berniuku, kurį gelbėdamas žuvo jų sūnus.
- Radot? - Taip.
Tvarka?
Aš jau įvedžiau jūsų naudotojo vardą ir slaptažodį.
Paspauskite ant pagalbos centro, kaip ištrinti savo paskyrą,
ir ištrinkite savo paskyrą visiems laikams.
Gerai. Klausia, kodėl noriu ją ištrinti?
Ką man atsakyt?
Bet ką. Nesvarbu.
Gerai, renkuosi nerimą dėl privatumo.
Rašo, kad paskui nebus galima atstatyti.
Taip. Gaila.
Vienas geriausių mano darbų.
Dar kartą įrašykite slaptažodį.
„Prašome patvirtinti.“
„Ar tikrai norite ištrinti...“
APGAILESTAUJAME, ŠIS PUSLAPIS NEPRIEINAMAS.
Ištrynęs Džonatano paskyrą, nuliūdau.
Bet reikėjo vynioti meškeres. Ištrinti pirštų atspaudus.
Ištrinta.
Aha.
Viskas.
Paprasta.
ROBERTAS RAVENSKROFTAS
- Čia tau, Tomi. - Ačiū.
Gal nusipirksi naujų draugų.
- Alio? - Pone Brigstokai.
Čia Robertas.
- Taip. - Robertas Ravenskroftas.
Ar galite kalbėti?
Žinoma, pone Ravenskroftai.
Deja, skambinu su liūdna žinia.
Nikolas ligoninėje.
Koks siaubas. Apgailestauju tai girdėdamas.
Kaip jis?
Dar anksti sakyti, bet jo būklė stabili.
Ar galiu paklaust, kas jam nutiko?
Taip.
Nikolas jau kuris laikas kovojo su...
- Viso. - ...priklausomybe.
Kaip gaila.
Negaliu įsivaizduoti, kaip jūs jaučiatės.
Taip, tai gana sunku.
Ar galiu paklaust...
Ar man galima būtų aplankyti Nikolą ligoninėje?
- Ar tai būtų tinkama? - Taip, žinoma.
Jis guli Ist Aktono ligoninės intensyvios priežiūros skyriuje.
Ačiū.
Ar galėčiau...
Ar galėčiau ateit dar šįvakar?
Žinoma. Aš irgi apsidžiaugsiu jus pamatęs.
Ačiū, pone Ravenskroftai. Ačiū.
Melsiuosi už Nikolą.
- Viso gero. Sėkmės. - Ačiū.
Aš nustebau, kaip lengvai man sekėsi.
Berniukas buvo narkomanas.
Žinoma.
O jo tėvas, nieko nenutuokiantis kvaiša,
pats įteikė man grobį ant lėkštelės.
Man teliko pasigardžiuojant suvalgyt.
Pamenu, jog tą dieną paplūdimyje
ryškiai švietė saulė ir buvo karšta.
Niko...
Tu!
Ir prisimenu, kad jaučiausi vieniša.
Ir dar prisimenu, kad galvojau, kokia buvau kantri mama,
ir dėl šių minčių jaučiau kaltę.
Tada pirmąkart jį pamačiau.
Įdomu, ar jis ilgai ten gulėjo ir spoksojo į mus?
Pasijutau kažkaip nejaukiai, pasijutau pažeidžiama.
Dar pamaniau, kad jis turi labai brangų fotoaparatą kaip tokiam jaunam žmogui.
Noriu pasakyt, jis mus greičiausiai fotografavo,
nors nepamenu, kad būčiau tai mačiusi.
Robertas nenori, kad būtum šalia jo,
todėl šalia Niko sėdite paeiliui.
Jo nematydama tu net jauti palengvėjimą.
Neturi jėgų galvoti apie jį.
Tu tik nori būti šalia savo sūnaus
ir vertini kiekvieną tokią akimirką.
Labas.
- Alio? - Sveiki, Ketrina.
Čia Sara Finčam iš žmogiškųjų išteklių skyriaus.
Sveika, Sara. Kuo galiu padėt?
Kaip suprantu, vakar kontoroje įvyko incidentas.
Saimonas sako, kad skundo nerašys.
Tačiau mes privalome įrašyti, jog jūs fiziškai jį užsipuolėte.
Tai bus įrašyta jūsų byloje.
Aišku.
Apgailestauju, Ketrina,
bet mes niekam negalim leisti išvengti mūsų procedūrinių reikalavimų.
Todėl mes privalom ištirti
pono Styveno Brigstoko kaltinimus, nes jie gana rimti.
- Tikrai? - Neabejoju, jūs tai suprantate?
Taip.
Ar šiuo metu norėtumėte ką pasakyti?
Ne.
Tuomet aš nušalinu jus nuo darbo savaitei,
tik kuriam laikui.
- Stokit. Patikrinkit jo kvėpavimą. - Ketrina? Ar girdite mane?
Taip. Aš girdžiu.
Aš suprantu, jog darbe patyrėte įtampą.
Tai ne dėl darbo. Įtampą patyriau ne darbe.
Smagu girdėti.
Gerai, tai pasižymiu, kad nedirbsite?
Taip, žinoma.
Klausykite, aš pagalvojau, jog gal jums praverstų
pasikalbėti su kuo nors dėl pykčio valdymo?
Mes galėtume apmokėti psichologo konsultacijas.
Nepriklausomo, suprantama, ir konfidencialiai.
Ką pasakysite?
- Ar tai būtų... - Atleiskite, negaliu kalbėti.
Aš ligoninėje.
O Dieve. Atsiprašau. Ar viskas gerai?
Ne. Tikrai ne viskas gerai.
Apgailestauju, aš...
Taip. Gerai. Dėkoju.
Viso.
Tu supranti, kad tavo taip ilgai puoselėta reputacija
jau sužlugdyta.
Ir kad tau viskas pasikeitė.
Ir tau nerūpi.
Nusprendžiau pasipurkšti Džonatano dezodorantu.
Vilkėjau Nensės megztinį.
Mes trise atstatysime pusiausvyrą.
Sveiki.
Aš pas Nikolą Ravenskroftą.
Sveiki.
Atėjau pas Nikolą Ravenskroftą.
Sveiki.
VALIKLIS
Aš atėjau pas Nikolą Ravenskroftą.
Sveiki.
Atėjau pas Nikolą Ravenskroftą.
Geras šunelis.
Šok!
Ar aš flirtavau su juo, sugavusi jo žvilgsnį?
Ar aš kaip nors pasiunčiau jam kokį klaidinantį ženklą?
Nemanau.
Eime vakarieniauti.
Išalkai?
Tačiau turiu pripažinti, kad ta lengva šypsena,
tas mažutis ryšys pakėlė man nuotaiką.
Eidama iš paplūdimio, jutau jo žvilgsnį.
Visi kontoroje turbūt jau perskaitė knygą,
bet tai jau neturi reikšmės.
DŽISU KIM
APGAILESTAUJU DĖL NIKOLO. TIKIUOSI, TAU VISKAS GERAI?
Bet kuriuo atveju, toji dalis jau baigta.
Tu žinai, jog jei Nikolas išgyvens, paslapčių nebeliks.
Jis viską sužinos.
Tuoj patikrinsiu ir perskambinsiu jums.
Gerai. Ačiū. Minutėlę.
Štai. Ačiū.
- Sveiki, kuo galiu padėti? - Nikolas Ravenskroftas.
Atleiskit, neišgirdau.
Atėjau pas Nikolą Ravenskroftą.
Taip, ponas Ravenskroftas minėjo, kad jūs ateisite.
Aš jus palydėsiu.
Turiu jus įspėti,
kad šiuo metu Nikolas prijungtas prie įrangos,
ir vaizdas gali pasirodyti gąsdinantis iš pirmo žvilgsnio.
Suprantate? Bet jo būklė stabili.
Sveiki. Atėjo Nikolo senelis.
Ačiū.
- Sveiki. - Sveiki.
Ačiū.
Jis – paskutinis kairėje.
Ačiū.
Aš buvau pasirengęs atimti viską iš Ketrinos Ravenskroft.
Mano širdis daužėsi,
ausyse ūžė man artėjant prie savo tikslo.
O Nikolas jau ir taip buvo viena koja anapus.
Į tokią būklę man pavyko jį įstumti nė pirštu jo nepalietus.
Jis nieko nepajus.
Gana smagus būdas mirti, šiaip jau.
Geriau nei nuskęsti.
Jį tereikia truputį stumtelėti.
Pasekmės man nerūpėjo.
Man rūpėjo tik viena –
kad Ketrina Ravenskroft kentėtų taip, kaip kentėjome mes su Nense.
Raktai.
- Ačiū. Jūsų tėvas čia. - Atsiprašau?
- Jūsų tėvas. Jis pas Nikolą. - Ne, mano tė...
Ką tu čia darai? Jam čia negalima.
Ką tu čia darai?
Šalin nuo mano sūnaus.
Šalin nuo mano sūnaus!
Ar viskas gerai? Nejudėkite. Nusiraminkite.
- Jūsų tėvas norėjo... - Joks jis man ne tėvas.
- ...aplankyt jūsų sūnų. - Kas tu toks, kad čia vaikščiotum?
Aš tau sudariau sąlygas.
Ėjau pas tave į namus kalbėtis.
- Tik norėjau pažiūrėt, kaip Nikolas. - Tu nė durų neatidarei!
Išveskite ją iš čia.
- Neatsakei nė į vieną mano skambutį. - Man reikia pagalbos.
- Eime su mumis. - Ne, jūs turite eiti su mumis.
- Jums reikia nusiraminti. - Jis nori pakenkti mano sūnui.
Reikia visiems paskambint.
Pranešt žmonėms apie įvykį.
Paskambinsiu pirma Sašai.
Bus teisinga, jei ji sužinos pirma.
Nenoriu, kad ji sužinotų apie tai iš ko nors kito.
LINKĖJIMAI IŠ PIZOS
Labas, Ema.
Čia Nensė Brigstok. Ar galėčiau kalbėti su Saša?
Ar žinai, kada ji grįš?
Aš suprantu, bet tai svarbu, Ema.
Jei tik manęs paklausytum.
Turime labai liūdnų žinių.
Tai, kad Džonatanas žuvo.
Tai...
Džonatanas žuvo. Tai norėjau pasakyti.
Nuskendo jūroje, Italijoje, gelbėdamas vaiką.
Gerai.
Ačiū.
Ką ji sakė?
Sašos nebuvo, bet ji jai perduos.
Ką dar?
Kad užjaučia dėl netekties.
Nieko daugiau.
Sakė, kad turi eiti.
Mes nesužinosim, ar Sašos mama pasakė dukrai,
kas nutiko, ar ne,
nes jos su mumis daugiau nesusisiekė.
Džonatano mergina Saša dėl kažko
pabėgo namo, pas tėvus, palikusi Džonataną vieną Italijoje.
Kažkas ten nutiko, dėl ko jos motina tada skambino įpykusi.
Nikolas sutiko miegoti atskirai,
jei tik durys liktų praviros,
kad jis pabudęs galėtų mane pamatyti.
O jis vos užsimerkęs iškart giliai įmigdavo.
Aš aiškiai prisimenu, jog tą vakarą jutau laimę.
Suvokiau, jog buvau visiškai atsipalaidavusi,
kad viskas susiklostė puikiai.
Man patiko būti vienai su Nikolu.
Todėl nusprendžiau užbaigti vakarą
su taure vyno savo terasoje.
Prašom žiūrėti tiesiai.
Taip seniai buvau jautęs moters rūpestį.
Man patiko jos rankų prisilietimai, atsargūs, kad neužgautų,
- paisančių mano skausmo. - Vyzdžiai – trys milimetrai.
Ačiū.
Ir jos balsas buvo švelnus.
Jos rūpestis buvo tikras, ir aš jai buvau už tai dėkingas.
Gerai. Štai taip.
- Kaip jaučiatės? - Lyg ir gerai.
Mažumėlę sukrėstas.
Suprantu. Jums teko nemenkas smūgis.
Toji moteris kaip mano vyras.
Žinau, ką reiškia, kai taip užpuola.
Gyvybinės funkcijos geros.
- Šūktelėk, jei ko reikės. - Ačiū.
Sėkmės, pone Styvenai.
Ačiū.
Viskas.
Viskas gerai.
Porą dienų gali skaudėti.
Aš duosiu jums tablečių nuo skausmo.
Galit man duoti ką nors, kad užmigčiau?
- Dėl visa ko. - Gerai.
Sveiki. Pas jus atėjo.
Man labai gaila.
Aš girdėjau, kas nutiko. Atlėkiau kuo skubiau.
Aš žinau, ką padarė mano žmona, aš pasibaisėjęs.
Man labai, labai gaila.
Tai ne jūsų kaltė, pone Ravenskroftai.
Pamatyti ten mane jai buvo, matyt, šokas.
Jūs jai nepasakėte, kad pakvietėte mane?
Mes nesikalbam.
Žinau, kad tai keista, turint galvoje Niko būklę,
bet aš...
Man sunku suprasti jos veiksmus
ar priežastis, kodėl ji man nepasakė.
Aš važiavau ilgą kelią autobusu,
nes išties norėjau pamatyti Nikolą.
Aš žinau, kad to būtų norėjusi Nensė, mano žmona.
Ji būtų norėjusi susipažinti su berniuku,
dėl kurio mano sūnus paaukojo gyvybę.
Tai ateikite dar sykį.
- Jūs rimtai? - Taip, žinoma.
Nikolas tikrai to norėtų.
Jei jūs nervinatės, prašau, būkit ramus.
Jam tai būtų nuostabi dovana.
Tai labai rūpestinga. Aš mielai ateisiu.
- Ačiū. - Vaistai nuo skausmo.
Išgerkite dvi.
Neturėčiau to daryti, bet tai padės jums šiąnakt užmigti.
Išgerkite tik vieną.
Labai gerai. Ačiū. Taip.
Jūs man buvote labai gera. Labai jums dėkoju.
Nėr už ką. Saugiai grįžkite namo.
Ačiū.
Ne, man jau metas.
- Labai pavargau ir... - Taip, žinoma.
Padėtis komplikavosi,
ir jau buvau ėmęs manyti, kad teisingumą teks patikėti likimui.
Galimas daiktas, Nikolas Ravenskroftas iškeliaus anapus pats,
be mano įsikišimo.
Jis patyrė insultą, kaip sakė seselė.
Ji dar sakė, kad jis gali išgyventi,
bet likt rimtai sužalotas likusį gyvenimą.
Patraukli perspektyva, bet nepakankama.
Nenorėjau suteikti Ketrinai Ravenskroft galimybės
vaidinti motinos, pasišventusios
savo neįgaliam sūnui, nesavanaudiškai jam tarnaujančios.
Ne, aš norėjau, kad ji patirtų netekties tuštumą.
Tik mirtis yra neatšaukiama.
Tik tada galėčiau ją nužudyti.
Maniau, būsiu praradęs savo šansą,
bet staiga jo tėvas, tas skystablauzdis,
- įteikė man aukso raktą. - Durys atsidaro.
Man beliko dar sykį aplankyti Nikolą.
Durys užsidaro.
Scusi. Norėčiau į kambarį nusinešti taurę vyno.
Certo.
Aš nusišypsojau, taip.
Buvau sutrikusi ir nenorėjau pasirodyti nedraugiška,
puikiai suprasdama, kad jis suprato, jog aš buvau viena.
Aš nebuvau pratusi būt viena.
Ir tikrai nebuvau pratusi, kad į mane taip spoksotų.
Jo fotoaparatas, jo stiprus dėmesys.
Mane tai nervino, bet, teko pripažinti, ir jaudino.
Gal pasinersiu į vaizduotę vėliau.
Galbūt.
O gal ir ne.
Čia buvai, kai atvyko policija
pranešti apie sūnaus mirtį.
Sėskis.
Išvirsiu arbatos.
Reikia jį sutaisyti.
ZOLPIDEMAS
„Builder's“?
Man tas pats.
Tavo knyga itin detaliai parašyta.
Ne aš ją rašiau. Nensė.
Ji buvo puiki rašytoja.
Ji sugebėjo itin tiksliai aprašyti aplinką.
Mes ten buvome, pameni?
Mes nuvykom ten, kur visa tai nutiko.
Vis tiek nuostabu,
kiek daug ji sugebėjo išpešti turėdama vos šūsnelę nuotraukų.
Taip moka geri rašytojai.
Jie paima tikrovės gabalėlius ir suaudžia juos
taip, jog jie atskleidžia svarbesnę tiesą.
Sėsk.
Taip.
Tavo žmona išties sugebėjo aprašyti
labai įtikinamai daugelį dalykų
nebūdama ten tada, kai viskas įvyko.
Ji buvo nepaprasta.
Taip.
Dabar galiu pradėti.
Turi būt išgirstas ir mano balsas.
PAGAL RENĖ NAIT ROMANĄ
ŠANTI ŠANTI ŠANTI
Išvertė Egidija Namavičė