Sannheten er at jeg var urolig da Robert reiste tilbake til London.
Jeg ville ikke at han skulle dra.
Vi hadde hatt så lite tid sammen etter at Nick ble født,
men jeg ville ikke at han skulle velge mellom familie og jobb.
Der var havet, solen skinte klart,
men jeg ville ikke være der alene.
AKUTTMOTTAK
Kjør.
- Går det bra? - Fort.
- Takk. - Takk.
Nicholas?
Herregud.
Robert? Våkne.
Robert?
Robert, våkne.
Våkne.
Helvete.
Våkne.
Hvor er Nick?
- Hva faen gjør du? - Hvor er Nick?
- Sikkert sammen med en venn. - Hvor? Vi må finne ham.
Han dro på jobb i går, og kom ikke hjem til middag. Han er 25 år.
Han ringte meg klokken fire, og nå får jeg ikke tak i ham.
- Han svarer ikke. - Han rumperingte nok.
- Nei. Han var i en forferdelig tilstand. - Jaså?
- Han hulket. - Gjorde han det?
Han snakket ikke. Han sa ingenting.
- Han bare gråt. - Jaså?
Hei, Nick.
Ja, kompis. Det er faren din.
Ring når du våkner. Jeg vil bare vite at du lever.
OK. Jeg er glad i deg. Ha det.
- Han vet det. - Han vet hva?
- Hva har du fortalt ham om meg? - Jeg har ikke fortalt ham noe.
- Men jeg hadde tenkt å gjøre det. - Det er for sent.
- Noen kom deg i forkjøpet. - Hva mener du?
Den gærningen har kontaktet ham.
Hva? Mener du faren til gutten som druknet da han reddet Nicks liv?
- Du mener faren til mannen... - Nei.
...du knullet, og så nektet å ha møtt, etter at han døde da han reddet barnet vårt.
- Mener du den gærningen? Du er utrolig. - Forstår du det ikke?
Sønnen vår er i fare, Robert. Jeg har aldri hørt ham sånn.
- Jeg er redd. - Du er redd for å ta deg dårlig ut.
Det var uunngåelig at han fant det ut.
Jeg skulle bare ønske det var jeg som fortalte det. Dette er din skyld.
- Det spiller ingen rolle. - Hvordan trodde du han ville reagere?
Du er moren hans. Du er ansvarlig for alt dette.
- Du brydde deg ikke. - Har du passordet hans?
Du var så opptatt av leketøyet ditt at du lot ham være alene på stranden
- uten å kunne svømme. - Hva er passordet hans?
- Kan du gi meg passordet hans? - Jeg vet det ikke.
Jeg respekterer privatlivet hans. Jeg gir ham grunnleggende omtanke.
Hva kan han mene om deg, Catherine?
Du var moren hans. Du var den som var ment å beskytte ham.
- Du var opptatt med... - Han røyker igjen. Visste du det?
Ikke fortell hvordan jeg skal oppdra ham etter at du har vært borte i 20 år.
Hvordan våger du? Hva i helvete tror du at jeg har gjort?
- Han har mistet jobben. - Nei, det har han ikke.
Hvor har han vært hele dagen når du trodde han var på jobb?
Har du noen anelse om hvem han kan være sammen med?
Venner? Jeg vet ikke om han har noen venner.
Vet du det?
Han nevnte en kjæreste.
Jeg har ikke møtt henne. Jeg vet ikke hva hun heter.
Jeg...
Jeg er ikke sikker på om hun eksisterer.
Nei, nei, nei, nei, nei.
Vennen min?
Er det Nick?
Ja?
Selv om Nancy beskrev hendelsene som skjedde
mellom Jonathan og Catherine Ravenscroft med utrolige detaljer og nøyaktighet,
lekte hun selvsagt med noen fakta.
Det er det forfattere gjør.
For eksempel hadde Jonathan reist til Europa med kjæresten sin.
Det er et faktum Nancy holdt intakt.
Men hun endret årsaken til Sashas tidlige hjemreise.
Husker du solformørkelsen?
Vi får en full en gang i århundret i England, og den kom på en overskyet dag.
Så bortkastet.
Veldig britisk. Bryr meg ikke.
Det var min siste sjanse til å se en.
Vi kan alltids prøve å få med oss den neste.
- Vi kan reise. - Til Madagaskar?
- Hvorfor ikke? - Tøys.
Det er latterlig.
Slutt å drive dank, og gjør noe med det svartens kjøleskapet. Det gjør meg gal.
- Hallo? - Hei, Nancy.
Hei, Emma. Godt å høre fra deg.
Jeg skjønner.
Nei, nei, det visste jeg ikke. Nei.
Jeg synes det er opp til dem å finne ut av problemene sine.
La oss ikke overdrive, Emma. Jeg mener, vi vet ikke hva som skjedde.
Det er åpenbart at datteren din overdriver, for...
Det er tøys.
Nei, det er veldig ekstremt, Emma.
Jeg... Nei, det er virkelig ikke nødvendig.
Det var fint å snakke med deg. Takk for at du ringte. Ha det.
Hva?
- Hva skjedde? - Det var Sashas mor Emma.
- Sasha er tilbake i London. - Når...
Hun og Jonathan kranglet, og hun stormet av gårde.
Den jenta er ikke bra.
Kan du stoppe den irriterende støyen eller ikke?
Sashas tante hadde ikke dødd. Det var ikke derfor hun kom hjem.
Boken var fiksjon, men den frigjorde sannheten fra ballasten,
så den kunne flyte til overflaten.
Bildene viser at han hadde et slag etter en hjertehinne...
- Hadde han et slag? - Det er ganske vanlig
- blant de som injiserer narkotika. - Blir han bra?
Han er stabil nå, men det er for tidlig til å fastslå skadeomfanget
- før vi vekker ham. - Skade? Hva...
- Hva mener du med skade? - Nevrologiske skader.
Hva slags nevrologiske skader?
Motorisk, kognitivt, tale. Men vi skal ikke spekulere.
Han er stabil nå, og det må vi konsentrere oss om.
Doktor?
- Beklager, jeg må... - Når tenker dere å vekke ham?
Vi tar nye tester senere i dag, og ser de bra ut, prøver vi å vekke ham i morgen.
- Men han kommer til å bli frisk? - Det er mulig.
Det er mulig, men hva er oddsene? Etter din erfaring med andre tilfeller.
Hvert tilfelle er ulikt, og jeg beklager virkelig.
Vi kan bare vente nå.
Catherine og Robert stiller spørsmål som de vet er nytteløse.
Men de fortsetter i håp om å få et annet svar.
- Det de ønsker å høre. - Doktor.
- Jeg beklager. Jeg må... - Ja.
- Takk. - Takk.
Du kan sitte hos ham først hvis du vil.
Du lurer på om Nicholas alltid har vært sårbar for en tidlig død.
Han var blitt reddet én gang alt,
men du er redd for at han ikke er så heldig denne gangen.
Roberts hode er fullt av forvirring.
Det at Nicholas er på sykehuset, gir ham en følelse av skyld og angst.
Men de følelsene kan ikke skyve bort sjalusien
han føler mot den unge mannen som hadde en affære med kona hans,
og deretter reddet barnet hans.
En martyr som kastrerte ham for alltid.
Han tenker også på samtalen med Stephen Brigstocke kvelden før.
Hans ydmykhet og enkelhet, og hans enorme forståelse og medfølelse.
Og at det eneste Stephen og kona hans hadde bedt om,
var å møte gutten som sønnen deres hadde dødd da han reddet.
- Fant du den? - Jepp.
Jeg har lagt inn brukernavnet og passordet.
Trykk på brukerstøtten, hvordan jeg sletter kontoen min,
og så sletter du kontoen permanent.
Den spør om hvorfor jeg vil slette kontoen. Hva skal jeg si?
Det spiller ingen rolle.
OK, jeg velger bekymringer for privatlivet mitt.
Det forteller at slettingen er endelig.
Ja. Det er litt synd.
Noe av mitt beste arbeid. Skriv passordet ditt på nytt.
"Vennligst bekreft. Er du sikker på at du vil slette..."
DENNE SIDEN ER IKKE TILGJENGELIG.
Det var trist å gi slipp på Jonathans Instagram-konto.
Men det var på tide å begynne å rydde opp. Å fjerne fingeravtrykkene mine.
- Den er borte. - Ja.
Ferdig. Enkelt.
Her er til deg, Tommy. Du kan kjøpe deg noen nye venner.
- Hallo? - Mr. Brigstocke. Det er Robert.
- Ja. - Robert Ravenscroft.
- Passer det? - Selvfølgelig, Mr. Ravenscroft.
Jeg er redd jeg har triste nyheter. Nicholas er på sykehuset.
Det er forferdelig. Så trist å høre det.
Er alt i orden med ham?
Det er for tidlig å si, men han ser ut til å være stabil.
Kan jeg spørre om hva problemet er?
Ja. Nicholas har slitt med avhengighet...
- Ha det. - ...en stund.
Så fryktelig.
Jeg kan ikke forestille meg hvordan du har det.
Ja, det er ganske vanskelig.
Kan jeg spørre om...
Er det mulig for meg å besøke Nicholas på sykehuset?
- Hvis du synes det er passende. - Selvfølgelig kan du det.
Han er på East Acton Hospital. På intensivavdelingen.
Takk.
Er det mulig...
Er det mulig å dra så snart som litt senere i kveld?
Så klart. Jeg blir veldig glad for å se deg.
Takk, Mr. Ravenscroft. Takk. Nicholas er i mine bønner.
- Adjø. Ha det bra. - Takk.
Jeg ble overrasket over hvor lett brikkene falt på plass.
Gutten er junkie. Selvfølgelig er han det.
Og faren, den irrelevante narren,
hadde servert meg måltidet på et fat.
Nå var det bare å gasse meg i det.
Den dagen på stranden
husker jeg at det var veldig lyst, og det var veldig varmt.
Nicho...
Du! Du!
Og jeg husker at jeg følte meg ensom.
Og jeg husker at jeg tenkte at jeg var en tålmodig mor,
og skyldfølelsen ved å tenke det.
Og det var første gangen jeg så ham.
Jeg lurte på hvor lenge han hadde ligget der og stirret på oss.
Og jeg følte meg veldig selvbevisst. Jeg følte meg naken på en måte.
Og jeg tenkte det var et dyrt kamera for en som var så ung.
Han må ha tatt bilder av oss alt, men jeg husker ikke at han faktisk gjorde det.
Robert vil ikke være i nærheten av deg. Så dere bytter på å sitte hos Nicholas.
Du er på en måte lettet over ikke å se ham.
Du har ikke plass til å tenke på ham.
Alt du vil, er å være hos sønnen din. Og hvert øyeblikk er dyrebart.
Hei.
- Hallo? - Hallo, Catherine?
Dette er Sarah Fincham fra HR.
Hei, Sarah. Hva kan jeg hjelpe deg med?
Jeg forstår at det var en hendelse på kontoret i går.
Simon vil ikke levere en formell klage.
Likevel er vi forpliktet til å registrere at du angrep ham fysisk.
- Det må inn i mappen din. - Jeg forstår.
Og jeg beklager, Catherine,
men vi kan ikke unnta noen fra disiplinærprosedyrene våre.
Så vi må se nærmere på påstandene fra Stephen Brigstocke, for de er alvorlige.
- Er de det? - Det forstår du nok.
Ja. Ja.
Er det noe du vil å si nå?
Nei.
Jeg gir deg fri fra jobben i en uke til å begynne med. Inntil videre.
- Stopp. Sjekk om han puster. - Er du der?
Ja. Ja, jeg er... Jeg er her.
Jeg forstår at du har vært presset på jobben.
Det er ikke jobben. Jeg har ikke vært presset på jobben.
Det er godt å høre. Skal jeg sykemelde deg?
Ja takk.
Det kan være nyttig for deg å snakke med noen om sinnemestring.
Vi kan betale for det. Selvsagt en som er uavhengig og konfidensiell.
Hvordan høres det ut?
- Er det... - Jeg kan ikke snakke nå.
- Jeg er på sykehuset. - Herregud. Beklager. Er alt i orden?
Nei. Alt er ikke i orden.
- Beklager. Jeg... - Ja. Tusen takk.
Ha det.
Du vet at ditt verdsatte rykte er i knas.
Ingenting vil noensinne bli som før. Og du bryr deg ikke.
Jeg bestemte meg for å bruke Jonathans deodorant.
Jeg hadde allerede på meg Nancys kardigan.
Vi tre skulle gjenopprette balansen sammen.
Hallo.
Jeg ser etter Nicholas Ravenscroft.
Hallo. Jeg er her for å besøke Nicholas Ravenscroft.
Hallo.
RØRRENS
Jeg er her for å besøke Nicholas Ravenscroft.
Hallo.
Jeg er her for å besøke Nicholas Ravenscroft.
Flink bisk.
Hopp. Hopp!
Flørtet jeg med ham da jeg så at han så på oss?
Gjorde jeg noe som han kan ha misforstått som et tegn?
Det tror jeg ikke jeg gjorde.
La oss få oss middag.
Er du sulten?
Men jeg må innrømme at det lille smilet,
den lille forbindelsen, det oppmuntret meg.
Og da jeg gikk bort fra stranden, kjente jeg at han så på meg bakfra.
Hele kontoret må ha lest boken nå, men det spiller ingen rolle.
LEIT Å HØRE OM NICHOLAS.
Uansett hva som skjer, er i det minste den delen over.
Du vet at hvis Nicholas overlever, vil det ikke være flere hemmeligheter.
Da vet han alt.
La meg dobbeltsjekke det.
OK. Greit. Et øyeblikk.
Vær så god. Takk.
- Kan jeg hjelpe deg? - Nicholas Ravenscroft.
Beklager, det hørte jeg ikke.
Jeg er her for å besøke Nicholas Ravenscroft.
Mr. Ravenscroft sa at du skulle komme.
Bli med meg, så skal jeg følge deg ned.
Jeg må advare deg.
Nicholas er koblet til ganske mange maskiner,
så det kan være litt skremmende når du ser ham.
OK? Men han er stabil nå.
Hei. Jeg har Nicholas' bestefar her.
Takk.
- Hei. - Hei.
Takk.
- Han er i den siste sengen til venstre. - Takk.
Jeg skulle til å ta alt fra Catherine Ravenscroft.
Hjertet mitt raste,
ørene dunket av forventning da jeg nærmet meg målet.
Og Nicholas var allerede mer enn halvveis borte.
Jeg fikk ham dit uten å legge å legge hånd på ham.
Han ville ikke kjenne noe. Faktisk en ganske fin måte å dø på.
Bedre enn å drukne.
Alt han trengte nå, var et lite dytt.
Jeg brydde meg ikke om konsekvensene. Det eneste som betydde noe,
var at Catherine Ravenscroft skulle lide slik som Nancy og jeg gjorde.
Her er nøklene.
- Takk. Faren din er her. - Beklager?
- Din far er hos Nicholas. - Nei...
Hva er det du gjør? Han kan ikke være her. Hva er det du gjør?
Kom deg vekk fra sønnen min.
Går det bra? Ikke rør deg. Ro deg ned.
- Faren din ville... - Han er ikke faren min.
- Besøke sønnen din. - Hvem tror du at du er?
Jeg har gitt deg alle muligheter. Jeg dro hjem til deg for å snakke.
- Jeg vil se hvordan Nicholas har det. - Du åpnet ikke døren!
- Hun kan ikke være her. - Jeg trenger litt hjelp.
- Du må bli med oss. - Nei, du må bli med oss.
- Ro deg ned. - Han prøver å skade sønnen min.
Vi må begynne å ringe. La folk få vite hva som skjedde.
Jeg må ringe Sasha først. Det er riktig at hun er den første vi ringer.
Jeg vil ikke at hun skal høre det fra noen andre.
HILSENER FRA PISA
Hallo, Emma.
Det er Nancy Brigstocke. Er det mulig å snakke med Sasha?
Vet du når hun kommer tilbake?
Jeg forstår det, men det er viktig, Emma.
Hvis du bare kan høre på meg, vær så snill.
Vi har fryktelige nyheter. Jonathan er død.
At...
Jonathan er død. Det er det jeg mener.
Han druknet i havet i Italia da han reddet et barn.
Gjør det, du.
Takk.
Hva sa hun?
Sasha var ute, men hun skal fortelle det.
Noe annet?
Hun kondolerer.
Ikke noe annet.
Hun sa hun måtte legge på.
Vi fikk aldri vite om Sashas mor fortalte datteren
om det som hadde skjedd, for vi hørte aldri fra dem igjen.
Noe hadde fått Jonathans kjæreste Sasha
til å dra hjem til foreldrene sine, og etterlate Jonathan alene i Italia.
Det skjedde noe der som fikk moren til å ta den sinte telefonsamtalen.
Nicholas kunne godt sove alene, så lenge jeg holdt døren åpen mellom oss,
så at han kunne se meg hvis han våknet.
Og når han først lukket øynene, våknet han aldri.
Jeg husker tydelig bølgen av lykke jeg kjente den kvelden.
Jeg kjente at jeg var helt avslappet.
Alt hadde gått bra tross alt.
Jeg nøt tiden alene med Nicholas og med meg selv.
Og jeg bestemte meg for å avslutte kvelden
med et deilig glass vin på terrassen min.
Kan du se rett fram?
Det var så lenge siden en kvinne hadde vist meg omsorg.
Jeg likte å føle hendene hennes på meg, forsiktig, så hun ikke gjorde meg vondt.
Forsiktig med smertene mine. Og stemmen hennes var også mild.
Omtanken for meg var ekte, og jeg var takknemlig for vennligheten.
OK. Sånn.
- Hvordan føler du deg? - Bra, tror jeg.
Jeg er litt rystet.
Du fikk litt av et slag.
Den kvinnen er som mannen min.
Jeg vet hvordan det er å føle seg angrepet.
Alle vitale tegn er normale.
- Si ifra hvis du trenger noe. - Takk.
- Ha det bra, Mr. Stephen. - Takk.
Du er ferdig.
Det går bra.
Du kommer til å være litt øm de neste dagene.
Jeg skal hente noen tabletter mot smertene.
Kan du gi meg noe som hjelper meg å sove?
- For sikkerhets skyld. - Greit.
- Hei. Du har besøk. - Jeg beklager så mye.
Jeg hørte hva som skjedde. Jeg kom så fort jeg kunne.
Jeg vet hva min kone gjorde, og jeg er forferdet. Jeg er så lei meg.
Det er ikke din skyld, Mr. Ravenscroft.
Hun ble nok sjokkert da hun så meg der.
Fortalte du ikke at du inviterte meg?
Vi er ikke på talefot. Jeg vet at det er rart med tanke på hvor syk Nick er.
Men jeg kan ikke forstå hvorfor hun gjorde det hun gjorde.
Hvorfor hun ikke fortalte meg det.
Jeg har dratt langt med buss
fordi jeg virkelig ville se Nicholas.
Jeg vet at det er det Nancy, min kone, ville ha ønsket.
Hun ville ha elsket sjansen til å bli kjent med gutten
som sønnen min ga livet sitt for.
Kan du ikke gå inn igjen?
- Mener du virkelig det? - Ja, selvfølgelig.
Nicholas ville ønsket det.
Hvis du er nervøs, så er det unødvendig.
Det ville vært en fin gave til ham.
Det er så snilt. Ja. Det vil jeg veldig gjerne.
- Takk. - Her er tablettene mot smertene. Ta to.
Jeg burde ikke gjøre dette, men disse vil hjelpe deg å sove, men ta bare en.
Greit. Takk. Ja.
Du har vært veldig snill mot meg. Tusen takk.
Det går fint. Kom deg trygt hjem.
Takk.
Jeg bør virkelig gå.
- Jeg er sliten og... - Selvfølgelig.
Alt hadde blitt mer komplisert.
Og jeg tenkte at jeg måtte stole på at skjebnen sørget for rettferdighet.
Det var mulig at Nicholas Ravenscroft ville sovne inn selv
uten behov for min inngripen.
Han hadde hatt et slag, sa sykepleieren. Hun sa også at han kanskje ville overleve,
men at han kunne bli alvorlig svekket for resten av livet.
Det var tiltalende, men det var ikke nok.
Jeg ønsket ikke å gi Catherine Ravenscroft muligheten
til å spille en ny rolle som den hengivne moren,
som uselvisk tar seg av sin svekkede sønn.
Nei, jeg ville at hun skulle lide fraværets spøkelse.
Bare døden er ugjenkallelig.
Først da kunne jeg drepe henne.
Jeg trodde at jeg hadde mistet muligheten.
Men så hadde faren hans, en så svak skapning,
- gitt meg gullnøklene. - Dørene åpnes.
Alt jeg trengte å gjøre, var å besøke stakkars Nicholas igjen.
Dørene lukkes.
Scusi. Kan jeg ta med et glass hvitvin til rommet?
Certo.
Jeg smilte, ja.
Fordi jeg var flau, og jeg ville ikke virke uvennlig.
Og jeg følte meg selvbevisst av å vite at han visste at jeg var alene.
Jeg var ikke vant til å være alene lenger.
Og jeg var absolutt ikke vant til å bli sett sånn på.
Kameraet hans, hans intense oppmerksomhet.
Det gjorde meg nervøs, men jeg må innrømme at det også gjorde meg opprømt.
Kanskje fantaserer jeg om dette øyeblikket senere.
Kanskje.
Kanskje ikke.
Det var her du var da politiet kom for å fortelle deg at sønnen din var død.
Sett deg.
Jeg skal lage litt te først.
Du burde reparere det.
Sterk te?
Jeg bryr meg ikke.
Boken din er ekstremt detaljert.
Jeg skrev den ikke. Nancy skrev den.
Hun var en god forfatter.
Hun klarte å beskrive stedene veldig nøyaktig.
Vi dro dit, husker du?
Vi dro til stedet der det hendte.
Likevel er det bemerkelsesverdig
hvor mye hun klarte å rekonstruere basert på en håndfull bilder.
Det er det gode forfattere gjør.
De tar fragmenter av virkeligheten og vever dem sammen
på en slik måte at de viser en større sannhet.
Sett deg.
Ja.
Det er virkelig bemerkelsesverdig hvordan din kone var i stand til å skrive
så overbevisende om så mange ting uten å ha vært der da de skjedde.
Hun var bemerkelsesverdig.
Greit.
Nå kan jeg begynne.
Det er på tide at jeg blir hørt.
BASERT PÅ ROMANEN AV RENÉE KNIGHT
Tekst: Evy Hvidsten