Sanningen är att jag blev uppriven
dagen då Robert lämnade oss och reste tillbaka till London.
Jag vill inte att han skulle åka.
Vi hade inte haft mycket tid tillsammans sen Nick föddes,
men jag ville inte att han skulle tvingas välja mellan familj och arbete.
Så vi hade havet och solen som sken så skönt,
men jag ville egentligen inte vara där ensam.
AKUTAVDELNING
Fort.
Vi kör.
- Sir? Hur är det? - Du, fort.
- Tack. - Tack.
Nicholas?
Herregud.
Robert? Vakna.
Robert?
Robert, vakna.
Vakna.
Men för i helvete.
Vakna.
Var är Nick?
- Vad fan gör du? - Var är Nick?
Vet inte. Han är väl hos nån vän.
Jaha, var är han? Vi måste hitta honom.
Han gick till jobbet igår, kom inte till middagen,
- än sen? Han är 25 år. - Nej, nej.
Han ringde mig kl 04:00 i morse. Nu får jag inte tag i honom.
- Han varken svarar eller ringer tillbaka. - Han fickringde nog.
- Nej, älskling. Han var knäckt. - Var han?
- Han snyftade. - Gjorde han?
Han pratade inte. Han sa ingenting.
- Han bara grät. - Gjorde han?
Hej, Nick.
Ja, kompis. Det är din pappa.
Ring mig när du vaknar. Jag vill kolla att du lever.
Okej. Älskar dig. Hej då.
- Han vet. - Vet vadå?
- Vad har du berättat för honom? - Va?
- Vad har du berättat om mig? - Ingenting,
men jag tänker göra det.
Det är lite för sent nu, eller hur?
- Nån hann före dig. - Vad menar du? Vem då?
Den där jävla galningen har kommit åt honom.
Vadå? Du menar fadern till pojken som drunknade när han räddade Nicks liv?
- Du menar fadern till den unge mannen... - Åh, nej.
...som du knullade och sen nekade till att ha träffat,
efter att han offrat sitt liv för vårt barn.
Menar du den jävla galningen?
- Du är otrolig. - Förstår du inte?
Vår son är i fara.
Jag har aldrig hört honom så.
Jag är rädd.
Jaha, du är rädd för att komma i dålig dager?
Det var oundvikligt att han skulle få veta.
Jag önskar bara att jag hade fått berätta.
Det här är ju ditt fel. Du bär ansvaret.
- Vems fel spelar ingen roll. - Vad hade du väntat dig?
Hur trodde du att han skulle reagera?
Du var ju hans mor. Du är ansvarig för allt detta.
- Du sket totalt i honom. - Har du hans lösenord?
Du var upptagen med din toyboy
- och lämnade honom ensam på stranden... - Vet du lösenordet?
- ...fast han inte ens kunde simma. - Hans lösenord?
Han kunde inte simma.
- Ge mig hans lösenord, bara. - Jag vet inte hans lösenord,
för jag respekterar hans privatliv. Jag visar honom vanlig hänsyn.
Men vad ska han tänka om dig, Catherine?
Du var ju hans mor.
Det var ditt ansvar att skydda honom.
Du skyddade honom inte utan...
Han röker igen. Visste du det?
Läxa inte upp mig i föräldraskap efter att ha varit frånvarande i 20 år.
Hur vågar du?
Vad tusan tror du att jag har gjort?
Jösses. Han har mist jobbet.
Vadå? Inte alls.
Så var höll han hus hela dagen när du trodde att han var på jobbet?
Har du nån aning om vilka han kan vara med?
Vänner?
Jag vet inte om han har några vänner.
Vet du?
Han nämnde en flickvän.
Men jag har inte träffat henne. Jag vet inte hennes namn.
Jag...
Jag är inte säker på att hon ens existerar.
Nej, nej, nej.
Raring?
Är det Nick?
Ja?
Även om Nancy beskrev det som hände
mellan Jonathan och Catherine Ravenscroft otroligt detaljerat och ackurat,
ändrade hon förstås på vissa fakta.
Så gör författare.
Till exempel hade Jonathan rest till Europa med sin flickvän.
Det lämnade Nancy kvar ograverat.
Men hon ändrade skälet för att Sasha återvände i förtid.
Minns du solförmörkelsen?
Vi får en fullständig sån varje århundrade i England,
och den kom en mulen dag.
Vilket slöseri.
Väldigt brittiskt.
Har inte tid.
Det var min sista chans att se en.
Vi kan alltid försöka se nästa.
- Vi kan resa. - Till Madagaskar?
- Varför inte? - Vilket nonsens.
Fullkomligt löjligt.
Sluta med det där och gör nåt åt det jädra kylskåpet.
Det gör mig galen.
- Hallå? - Hej, Nancy.
Men hej, Emma. Kul att höra från dig.
Jag förstår.
Nej, det visste jag inte. Nej.
Det är väl upp till dem att komma överens.
Alltså, låt oss inte överdriva, Emma.
Jag menar, vi vet inte vad som hände där nere.
Åh nej. Din dotter överdriver uppenbarligen, för...
Det är ju nonsens.
Nej, det är att gå för långt, Emma.
Nej, det är verkligen inte nödvändigt.
Jaha, Emma, bra att tala med dig. Tack för att du ringde.
Hej då.
Vad har hänt?
Vad?
- Vad har hänt? - Det var Sashas mor, Emma.
Sasha är tillbaka i London.
När kom...
Hon och Jonathan grälade, och hon åkte hem i vrede.
Den flickan är obalanserad.
Tänker du få stopp på det där oljudet, eller?
Sashas moster hade inte dött.
Det var inte därför hon åkte hem.
Boken var ett fiktivt verk,
men den befriade sanningen från sin barlast
och lät den flyta upp till ytan.
Skanningen visar att han fick en stroke efter en infektiös endo...
Vad, fick han en stroke?
- En stroke? - Det är rätt vanligt
- när man injicerar droger. - Herregud.
Kommer han att klara sig?
Tillståndet är stabilt nu,
men det är för tidigt att avgöra skadans omfattning
- förrän vi väcker honom. - Skada? Vad...
- Vad menar du med skada? - Neurologisk skada, kanske.
Vad för neurologisk skada?
Motorik, kognition, tal.
Men vi bör inte spekulera.
Tillståndet är stabilt nu, och vi koncentrerar oss på det.
Doktorn?
- Förlåt, jag måste... - Så, när...
När tänker ni väcka honom?
Vi ska ta nya prover senare idag, och om resultatet är bra
så försöker vi väcka honom imorgon.
- Man han återhämtar sig väl? Helt? - Ja. Det är möjligt.
Det är möjligt, sa du, men vilka är oddsen?
Jag menar, i din erfarenhet av andra fall?
Varje fall är unikt, och jag beklagar,
vi kan bara vänta.
Catherine och Robert fortsätter att ställa frågor
som de vet är fruktlösa,
men de hoppas ändå på ett annorlunda svar.
- Det enda svar de vill höra. - Doktorn.
- Jag beklagar mycket. Jag måste... - Ja.
- Tack. - Tack.
Du kan sitta hos honom först om du vill.
Du finner dig undrande om Nicholas alltid har varit sårbar
för en förtidig död.
Han hade redan räddats en gång,
men du är rädd att han inte ska ha samma tur nu.
Roberts huvud är splittrat av förvirring.
Nicholas på sjukhus frambringar en intensiv känsla av skuld och ångest.
Men dessa känslor kan inte skjuta undan den svartsjuka
han känner mot den unge mannen som hade en affär med hans fru
och sen räddade hans enda barn.
En martyr som har kastrerat honom för alltid.
Han tänker också på sitt samtal med Stephen Brigstocke
kvällen innan.
Mannens ödmjukhet och enkelhet,
och hans oändliga förståelse och medkänsla.
Och hur det enda Stephen och hans fru hade begärt
var att få träffa pojken som deras son dött för att rädda.
Japp.
- Allt väl? - Jag menar...
Jag har lagt in ditt användarnamn och lösenord.
Tryck på "help center", "hur avslutar jag mitt konto",
och avsluta ditt konto permanent.
Okej. Datorn frågar varför jag vill avsluta mitt konto.
Vad ska jag svara?
Vad som helst. Spelar ingen roll.
Okej, jag skriver omsorg om mitt privatliv.
Den säger att avslutandet är oåterkalleligt.
Ja. Det är egentligen synd.
Bland det bästa jag gjort.
Skriv in lösenordet igen.
"Vänligen bekräfta."
"Är du säker på att du vill avsluta..."
SIDAN ÄR INTE TILLGÄNGLIG.
Det var tråkigt att avsluta Jonathans Instagram-konto.
Men det var dags att städa undan, att torka bort mina fingeravtryck.
Den är borta.
Ja.
Allt är klart.
Enkelt.
ROBERT RAVENSCROFT RINGER
- Till dig, Tommy. - Tack.
Du kan köpa dig några nya vänner.
- Hallå? - Mr Brigstocke.
Det här är Robert.
- Ja. - Robert Ravenscroft.
Går det bra att prata nu?
Självklart, mr Ravenscroft.
Jag har tyvärr sorgliga nyheter.
Nicholas ligger på sjukhus.
Så hemskt. Så tråkigt att höra.
Hur är det med honom?
Vi vet inte än, men hans tillstånd verkar vara stabilt.
Jaha. Får jag fråga vad problemet är?
Ja.
Nicholas har kämpat med missbruk...
- Hej då. - ...en ganska lång tid.
Så tråkigt att höra.
Jag kan inte föreställa mig hur det känns för dig.
Ja. Det är rätt jobbigt.
Får jag fråga...
Skulle jag kunna få hälsa på Nicholas på sjukhuset?
- Om du anser det passande, förstås. - Ja, självklart.
Han ligger på East Acton Hospital på intensivavdelningen.
Tack.
Går det...
Går det för sig att jag går dit redan senare ikväll?
Absolut. Det skulle glädja mig också att se dig.
Tack, mr Ravenscroft. Tack.
Jag ber för Nicholas.
- Adjö. Var rädd om dig. - Tack.
Det var förvånande hur enkelt bitarna föll på plats.
Pojken är en knarkare.
Självklart är han det.
Och fadern, den irrelevanta tjockskallen,
hade just serverat mig måltiden på ett fat.
Det återstod bara att kalasa på den.
Den där dagen på stranden,
jag minns att solen sken starkt och att det var väldigt varmt.
Nicho...
Du!
Jag minns att jag kände mig ensam.
Jag minns också att jag tänkte vilken tålmodig mor jag var,
och skuldkänslorna för att jag tänkte så.
Och det var första gången jag såg honom.
Jag undrade hur länge han hade varit där och liksom stirrat på oss.
Jag kände mig väldigt självmedveten, utlämnad på nåt sätt.
Jag tänkte att det var en väldigt dyr kamera för nån så ung.
Han hade säkert tagit foton av oss vid det laget,
men jag minns inte att han gjorde det.
Robert låter dig inte vara i närheten av honom.
Så ni turas om att sitta hos Nicholas.
På sätt och vis är du lättad att inte se honom.
Du har inte utrymme att tänka på honom.
Allt du vill är att vara med din son,
och varje ögonblick är dyrbart.
Hej, kompis.
- Hallå? - Hallå, Catherine?
Det här är Sarah Fincham från personalavdelningen.
Jaha. Hej, Sarah. Vad kan jag göra för dig?
Det skedde tydligen en incident igår på kontoret.
Simon vill inte göra en formell anmälan.
Men vi är ändå skyldiga att notera att du attackerade honom fysiskt.
Det hamnar i din personakt.
Jag förstår.
Och jag beklagar, Catherine,
men vi kan inte låta nån stå över våra disciplinära procedurer.
Så vi måste undersöka de anklagelser
som gjorts av mr Stephen Brigstocke, för de är allvarliga.
- Är de? - Det förstår du säkert?
Ja.
Vill du yttra dig i det här läget?
Nej.
Jaha, jag måste stänga av dig från arbetet i en vecka,
bara så länge.
- Stanna. Kolla andningen. - Catherine? Är du där?
Ja. Jag är här.
Jag förstår att du har varit under press på jobbet.
Det är inte jobbet. Jag har inte varit pressad på jobbet.
Det var skönt att höra.
Okej, så, ska jag anmäla dig som sjuk?
Ja, gör det.
Jag undrar om det skulle vara bra
för dig att samtala med nån om att hantera din ilska.
Vi kan hjälpa till, vi kan betala för det.
Nån oberoende förstås, och konfidentiellt.
Hur låter det?
- Vore det... - Förlåt, jag kan inte prata nu.
Jag är på sjukhuset.
Jösses. Jag beklagar. Mår alla bra?
Nej. Allt är inte bra.
Åh. Jag beklagar. Jag...
Okej. Tack så mycket.
Hej då.
Du vet att ditt goda anseende
redan är förstört.
Att ingenting nånsin kommer att bli detsamma för dig.
Och du bryr dig inte.
Jag beslöt att använda Jonathans deodorant.
Jag bar redan Nancys kofta.
Tillsammans skulle vi tre återställa balansen.
Hej.
Jag söker efter Nicholas Ravenscroft.
Hej.
Jag skulle besöka Nicholas Ravenscroft.
Hej.
VASKRENSARE
Jag skulle besöka Nicholas Ravenscroft.
Hej.
Jag är här för att besöka Nicholas Ravenscroft.
Fin vovve.
Hoppa. Hoppa!
Flörtade jag med honom när jag såg att han tittade på mig?
Sa jag nåt som han kan ha missuppfattat som en signal?
Det tror jag inte.
Nu går vi och äter.
Är du hungrig?
Men jag måste medge att det där lilla leendet,
den lilla kopplingen, var upplyftande.
När jag gick bort från stranden kände jag hur han såg på mig bakifrån.
Alla på kontoret har säkert läst boken nu,
men det är oviktigt.
TRÅKIGT MED NICHOLAS. MÅR DU BRA?
Vad som än händer är åtminstone den delen förbi.
Du vet att om Nicholas överlever, finns inga fler hemligheter.
Han kommer att veta allt.
Låt mig kolla och återkomma.
Okej. Tack. Ett ögonblick.
Så där. Tack.
- Hej. Kan jag hjälpa dig? - Nicholas Ravenscroft.
Förlåt, jag hörde inte riktigt.
Jag är här för att besöka Nicholas Ravenscroft.
Ja, mr Ravenscroft sa att ni skulle komma.
Följ mig, så ska jag visa er dit.
Jag måste varna er,
Nicholas är uppkopplad till en massa apparater,
så det kan vara lite skrämmande vid första anblicken.
Men hans tillstånd är stabilt nu.
Hej. Jag har Nicholas morfar här.
Tack.
- Hej. - Hej.
Tack.
Det är sängen längst bort till vänster.
Tack.
Jag var i begrepp att ta allt från Catherine Ravenscroft.
Mitt hjärta slog hårt,
det dunkade i öronen av förväntan när jag närmade mig målet.
Och Nicholas var redan vid dödens tröskel.
Jag hade fört honom dit utan att röra honom.
Han skulle inte känna något.
Ett ganska behagligt sätt att dö, faktiskt.
Bättre än att drunkna.
Det enda som behövdes var en liten puff.
Konsekvenserna struntade jag i.
Det enda viktiga var
att Catherine Ravenscroft skulle få lida som Nancy och jag fått lida.
Här är nycklarna.
- Tack. Din far är här. - Ursäkta?
- Din far. Han är hos Nicholas. - Nej, min...
Vad gör ni? Han får inte vara här inne.
Vad gör du?
Bort från min son.
Bort från min son!
Hur gick det? Rör dig inte. Lugn.
- Din far ville bara... - Han är inte min far.
- ...hälsa på din son. - Hur vågar du komma hit?
Jag gav dig alla chanser.
Jag besökte dig för att prata.
- Jag ville bara se hur Nicholas mår. - Du vägrade öppna!
Hon får inte vara här.
- Jag ringde förgäves. - Jag behöver hjälp.
- Du måste följa med oss. - Följ med oss.
- Lugna ner dig. - Han försöker skada min son.
Vi borde börja ringa runt.
Låta folk få veta vad som hänt.
Jag borde ringa Sasha först.
Det känns rätt att hon är den vi ringer till först.
Så att hon inte hör det från nån annan.
HÄLSNINGAR FRÅN PISA
Hej, Emma.
Det är Nancy Brigstocke. Kan jag få tala med Sasha?
Vet du när hon kommer hem?
Jag förstår, men det här är viktigt.
Om du bara vill lyssna på mig.
Vi har väldigt sorgliga nyheter.
Jonathan är död.
Att...
Att Jonathan är död. Det är det jag menar.
Han drunknade i havet i Italien när han räddade ett barn.
Gör det.
Tack.
Vad sa hon?
Sasha är ute, men hon ska berätta för henne.
Nåt mer?
Hon beklagar sorgen.
Inget mer.
Hon kunde inte prata, sa hon.
Vi fick aldrig veta om Sashas mor berättade för henne
om vad som hänt, eller inte,
för vi hörde aldrig från dem igen.
Nåt hade fått Jonathans flickvän Sasha
att abrupt åka hem till föräldrarna och lämna Jonathan ensam i Italien.
Nåt hände där som fick hennes mor att ringa det där arga telefonsamtalet.
Nicholas sov gärna ensam,
bara jag höll dörren öppen mellan oss
så att han såg mig om han vaknade.
När han väl slöt ögonen sov han alltid som en stock.
Jag minns tydligt känslan av lycka den kvällen.
Jag insåg att jag var verkligt avslappnad
och att allt hade varit bra, trots allt.
Jag trivdes utmärkt med bara Nicholas och mig själv.
Jag beslöt att avsluta kvällen
med ett gott glas vin på min terrass.
Titta rakt fram är du snäll.
Det var så länge sen en kvinna hade visat omsorg om mig.
Jag tyckte om att känna hennes händer på mig, varsamma,
- försiktiga med min smärta. - Pupillstorlek 3 mm.
Tack.
Även hennes röst var öm.
Hennes omsorg om mig var äkta, och jag var tacksam för vänligheten.
Okej. Sådär ja.
- Hur mår du? - Bra, antar jag.
Jag är lite omskakad.
Det förstår jag, kära du. Det var ett hårt slag.
Den kvinnan är som min man.
Jag vet hur det är att bli attackerad så där.
Alla värden är normala.
- Säg till om du behöver nåt. - Tack.
Var rädd om dig, mr Stephen.
Tack.
Du är klar.
Det går bra.
Du kommer att vara lite öm de närmaste dagarna.
Du ska få några värktabletter.
Kan du ge mig nåt som hjälper mig att sova?
- Bara utifall. - Visst.
Hallå? Du har en besökare.
Jag beklagar verkligen.
Jag hörde vad som hänt. Jag kom så fort jag kunde.
Jag vet vad min fru gjorde, och jag är förfärad.
Jag är verkligen ledsen.
Det är inte ditt fel, mr Ravenscroft.
Hon blev väl chockad över att se mig där.
Berättade du inte att du hade inbjudit mig?
Vi pratar inte med varandra.
Jag vet att det är konstigt med tanke på hur sjuk Nick är,
men jag...
Jag försöker förstå varför hon gjorde det hon gjorde
och varför hon inte ens berättade för mig.
Jag åkte långt med buss,
för jag ville väldigt gärna träffa Nicholas.
Jag vet att Nancy, min fru, hade velat det.
Hon hade velat ha chansen att lära känna den pojke
som min son gav sitt liv för.
Varför inte komma en annan dag?
- Menar du verkligen det? - Ja. Självklart.
Nicholas skulle verkligen vilja det.
Om du känner dig nervös, var inte det.
Det vore en fin gåva för honom.
Så omtänksamt. Ja. Det vill jag gärna göra.
- Tack. - Här är värktabletterna.
Ta två.
Jag borde inte göra det här, men de här hjälper dig att sova,
men ta bara en.
Jaha. Tack. Ja.
Du har varit så vänlig. Tack så mycket.
Ingen orsak. Kom tryggt hem.
Tack.
Jag måste verkligen gå.
- Jag är väldigt trött och... - Ja, självklart.
Allt hade blivit mycket komplicerat,
och ett tag trodde jag att jag måste förlita mig på ödet för att få rättvisa.
Det var tänkbart att Nicholas Ravenscroft skulle gå över gränsen alldeles ensam,
utan ett ingripande av mig.
Han hade fått en stroke, sa sköterskan.
Hon sa också att han kanske skulle överleva
men kanske lida av svåra funktionsnedsättningar resten av livet.
Det lät bra, men det var inte nog.
Jag ville inte ge Catherine Ravenscroft chansen
att inta en ny roll som hängiven mor
som osjälviskt tar hand om sin funktionsnedsatta son.
Nej, jag ville att hon skulle plågas av frånvarons spöke.
Bara döden är oåterkallelig.
Först då kunde jag döda henne.
Jag trodde att jag hade mist min chans.
Men hans far, denna ömkliga varelse,
- gav mig de gyllene nycklarna. - Dörrar öppnas.
Det enda jag behövde göra var att besöka Nicholas en gång till.
Dörrar stängs.
Scusi. Kan jag få att glas vitt vin att ta med till rummet?
Certo.
Jag log, ja.
För att jag var generad och inte ville verka ovänlig,
och jag kände mig självmedveten eftersom han visste att jag var ensam.
Jag var inte van vid att vara på egen hand numera.
Och jag var verkligen inte van vid att nån glodde på mig så där.
Hans kamera, hans intensiva uppmärksamhet.
Det gjorde mig nervös, men även upphetsad, måste jag medge.
Kanske skulle jag ha fantasier om detta ögonblick senare.
Kanske.
Kanske inte.
Det var här du var när polisen kom
och berättade om er sons död.
Sätt dig.
Jag ska laga lite te först.
Du borde få det lagat.
Starkt?
Det spelar ingen roll.
Din bok är... extremt detaljerad.
Jag skrev den inte. Det gjorde Nancy.
Hon var en utmärkt skribent.
Ja, hon gav mycket ackurata beskrivningar av platserna.
Vi åkte ju dit.
Vi åkte till platsen där det hände.
Det är ändå anmärkningsvärt
hur mycket hon kunde rekonstruera med bara några foton som grund.
Så gör skickliga skribenter.
De tar fragment av verklighet och väver dem samman
på ett sätt som avslöjar en större sanning.
Sätt dig.
Ja.
Det är verkligen anmärkningsvärt hur din fru kunde skriva
så övertygande om så många saker
utan att ha varit där när de inträffade.
Hon var anmärkningsvärd.
Okej.
Nu kan jag börja.
Det är dags att min röst blir hörd.
BASERAD PÅ ROMANEN AV RENÉE KNIGHT
Undertexter: Bengt-Ove Andersson