Като се върнах в стаята си,
тутакси забравих за непознатия младеж.
Бях прекарала един прекрасен ден със сина си.
Съпругът ми беше заминал, но липсата му не ми тежеше толкова.
Страхът ми от предстоящия дълъг ден
и как щях да залисвам Никълъс, беше изчезнал неусетно
и вече бях с настройката, че сме само двамата.
Чувствах се сита и доволна след ден, изпълнен с дребни наслади със сина ми.
Бях щастлива.
Питам се дали това не беше последният път, когато бях щастлива.
Дали след това само не си давах вид на такава.
Защото жена ти е описала много точно
хотелската стая и дрехите ми,
но не и чувствата ми.
Аз бях щастлива.
- Нанси... - Млъкни, аз говоря.
Достатъчно те слушах.
Съпругата ти е била права за много неща.
И за това как е умрял синът ви.
Мамо.
Не бях мигнала онази нощ.
Искам лодка.
Всичко ме болеше.
Никълъс искаше на плаж.
Лодка, лодка!
Едва се движех.
Но все пак отидохме на плажа.
По пътя склоних и му купих лодка.
Тя беше моето спасение, така си мислех, залисваше го на пясъка,
докато съберях сили да вляза във водата с него.
Бях изтощена.
През нощта бях останала без сили.
Не исках да заспивам.
Но заспах.
Угаснах.
Просто склопих очи и съм заспала.
Събудих се, защото вятърът се беше усилил и пясъкът жулеше кожата ми.
Веднага разбрах, че е станало нещо.
Морето беше много бурно, а Никълъс...
Той се усмихваше, потънал в собствения си свят.
Никълъс?
А вълните ставаха по-големи, лодката подскачаше и отиваше по-навътре.
Влязох във водата до кръста и замръзнах на място.
Винаги съм се страхувала от морето
и бях сигурна, че заплувам ли към него, и двамата ще се удавим.
Като че ли все мъже се давят, спасявайки деца.
Не майките, а бащите.
Може и жени да са се давили, знам ли,
но не помня да съм чела някъде.
Едва ли съм първата, която я е дострашало да спаси сина си.
Все се питам, ако беше горяща сграда
или някой беше насочил оръжие, другояче ли щях да реагирам?
Щях ли да събера кураж?
Щях ли да се хвърля в огъня,
или да поема куршума вместо Ник?
Не знам. Знам само, че морето ме стъписа.
Не рискувах за детето си и трябва да живея с тази мисъл.
И тогава...
го видях.
Тичаше по плажа към мен
и щом стигна до водата, се потопи под вълните.
Не!
Думите излязоха от устата ми, преди да ги спра.
Не исках да е той.
Всеки друг, но не и той.
А аз просто стоях вцепенена.
Гледах го как плува с една ръка,
как дърпа лодката и геройски пори вълните.
Но морето беше безпощадно.
И тогава двама мъже се хвърлиха във водата и доплуваха до тях.
Изкараха благополучно Ник на брега.
Всички се заеха да помагат на Ники и двамата мъже.
Никой не поглеждаше сина ти.
Той беше герой и бяха решили, че е добре.
Е, жена ти е била права.
Наистина го видях да се бори с вълните
и не направих нищо.
Вятърът заглушаваше виковете му,
а аз не направих нищо, за да му помогна.
Качиха го на лодката, изкараха го на брега и всички се втурнаха да помогнат.
А Никълъс каза само, че му е студено.
Явно не съзнаваше, че можеше да се удави.
Нито веднъж не каза, че го е страх.
А аз се боях.
Още се боя.
Било му студено, искал да се върне на пясъка
и един непознат го спасил - това е.
Повече не продума за случилото се.
Нито за плажа, нито за лодката и сина ти.
Какво като на Никълъс му е било студено, синът ми е загинал.
Да, той загина.
Удавил се е, а ти си гледала безучастно.
- Стояла си... - Не съм свършила!
Седни!
Искам да разбереш какво стана предишната вечер.
Жена ти е написала книгата по шепа снимки.
Но те не разкриват истината.
Сам го каза, те са къс от реалността.
Вечерта преди смъртта на сина ти
се прибрах в стаята и се канех да си взема душ,
а после да заспя с книга.
Както вече казах, бях щастлива. Всъщност не.
Повече от щастлива.
Преливах от радост.
Явно бях забравила ключа на вратата, понеже внимавах да не разлея виното.
Усетих миризмата му още преди да го зърна.
Афтършейвът му беше...
Тихо.
И можех да вкуся потта му.
Не съм забравила вкуса й.
Не знам как да го опиша. Може би като възбуда.
Изненадах се, като заговори,
защото по-рано същия ден, когато знаех, че ме гледа,
когато ми се усмихна, си го представях другояче.
Мислех, че ще е нежен.
Но не беше.
Беше омерзителен.
- Но снимките... - Ще стигна и до тях.
Ближи.
Дотогава никой не ме беше удрял, бях като поразена.
Зъбите ми изтракаха, ушите ми запищяха.
Не вярвах какво ми се случва.
Ще ви нарежа - теб и сина ти.
Ще ви разкрася за цял живот. Разбра ли ме?
Ще правиш ли каквото ти кажа?
Съблечи се.
Мамо.
Моля те, недей.
- Приспи го. - Не го наранявай.
- Кажи му да спи. - Спинкай, миличък.
- Заспивай, аз съм тук. - Обеща да не затваряш вратата.
Да млъква вече.
Кажи му.
На какво мирише?
Ето.
Сега спинкай.
Ако Ник беше станал,
не знам какво щеше да стори синът ти.
Олекна ми, когато излязох от стаята и чух, че върви след мен.
И тогава той грабна апарата си
и реших, че ще ме изнудва.
Мислех да го благоразположа. Не исках да посегне на Ник.
Но не знаех как. Какво се очакваше от мен? Да позирам ли?
Ужасих се, защото той избра бельото,
което моят съпруг ми беше подарил за почивката.
Побързай.
По-живо.
Обърни се.
Избърши сълзите си и се усмихни. Разбра ли ме?
Усмивка.
Така е по-добре. Седни.
Спри, не така. Действай.
Бързо сваляй сутиена.
Затворих очи.
Почувствах се мръсна и нищожна.
Чувах щракането на апарата и виенето на обектива,
докато той идваше все по-близо.
Правех каквото ми кажеше.
Прехапвах горната си устна, стенех, пъшках и ахках.
Надявах се да е доволен и да си тръгне.
И тогава го чух да въздиша и стене.
Зачаках, не смеех да мръдна.
Мислех, че само това е искал.
Затова го помолих да си върви.
Но това беше грешка.
Да си бях мълчала и да се бях преструвала, че и аз съм го искала.
Недей!
Нищо не беше свършило.
Умирах от страх, той държеше нож.
През цялото време се чудех как да го изпъдя.
Как да го махна от Ник.
Надявах се, че ще ни пожали.
И тогава чух звук.
Наподобяваше воя на ранено животно и осъзнах,
че го издавам аз.
Цялото ми тяло беше сковано от болка.
После той ме обърна по корем,
целуна ме
и усетих вкуса на зъбите и плюнката му,
а от афтършейва му ми се гадеше.
Призля ми.
Ти ми миришеше на същия афтършейв в болницата.
После той...
Затисна ме с коляно, заби го силно в бедрото ми
и отново проникна в мен.
Строполяса се върху мен.
Просто лежеше върху мен и не можех да мръдна.
Молех се да е приключил.
Но той подхвана наново.
Съпротивлявах ли се?
Не.
Пищях ли? Не можех.
Редно е да знаеш...
че синът ти ме изнасилваше многократно в продължение на три часа и половина.
Твоят син се гаври с мен три часа и половина.
После спря. Беше се наситил.
Обърни се.
Усмихни се.
Накрая ми каза:
"Благодаря, беше хубаво".
Когато ми го каза,
ми се прииска да умре.
В онази вечер бих дала всичко да го гледам как умира.
Затова, когато се удави...
просто си тръгнах.
Това е истината. Не съжалявам, че мисля така.
Не ти вярвам, лъжеш.
- На кое не вярваш? - На нищо от чутото.
Ако беше вярно, си щяла да го кажеш на Нанси.
Какво? Да кажа на болната ти съпруга,
че загиналият й син ме е изнасилил?
Щеше ли да има смисъл?
Разказах ти това само защото искам да престанеш!
Остави мен и сина ми на мира.
- Нямаш доказателство! - Мога да ти предоставя.
Това ли искаш? Трябва ли ти?
След като той си тръгна,
изпразних кутийка от крем за лице, притиснах я към себе си
и се напънах, за да изкарам гнусотията му от тялото си,
след което я затворих.
После снимах нараняванията си.
Синините по бедрата и ухапаното по врата, в случай че ми потрябват улики,
защото още не знаех какво ще правя.
Нямах сили да отида до полицията,
а и не исках да причинявам това на Ники.
Наложих си да се взема в ръце и да го направя по-късно.
На другия или по-другия ден. Но той взе, че умря.
Разбираш ли? Той умря и си рекох...
"Слава богу".
Не ми се налагаше да доказвам, че съм невинна.
Нямаше нужда да давам обяснения
и да си припомням случилото се.
Така нямаше да ходя в съда и да ме наричат лъжкиня.
Да ми казват, че съм подмамила мъж в стаята си.
Че съм го познавала, черпил ме е питие
и съм флиртувала с него, както намеква противната ти книга.
Затова изхвърлих кутийката.
А когато проявих моите снимки от почивката,
изтрих всички свидетелства за травмите ми
и запазих само снимките, на които сме аз, Никълъс и Робърт.
Ако искаш да знаеш, след това...
Когато се върнах в Лондон...
разбрах, че съм бременна.
Може и да е било на Робърт.
Толкова много искахме още едно дете.
Но като не знаех дали бащата не е изнасилвачът ми,
го махнах.
Какво си сложил в чая ми?
Какво има в чая, ненормалнико?
Спокойно.
Само ще заспиш, нищо ти няма.
- Аз отивам в болницата. - Не.
Ще сложа край на всичко.
Ало, може ли едно такси на "Харингтън Роуд" 87?
Мамка му.
Никълъс, аз съм д-р Кийт. Можеш ли да отвориш очи?
Браво, Никълъс. Можеш ли да ми стиснеш ръката?
Можеш ли? Стискай. Браво на теб.
Никълъс, имаш тръба в устата. Ще я извадим, готов ли си?
Вдигни палец. Благодаря.
Сестра, екстубирай.
Изключих вентилатора.
Никълъс, когато преброя до три, искам да се изкашляш.
Едно, две, три. Кашляй.
Браво на теб, Никълъс.
- Дишай. Много добре. - Отпусни се.
Пускам ти кислород през носа.
Добре ли си?
Къде съм? Какво е станало?
В болницата си, в сигурни ръце.
По-късно ще ти обясним.
Добро утро, хубавецо.
ВЪВЕДЕТЕ МАРШРУТ БОЛНИЦА "ИСТ АКТЪН"
Видяхте ли как се вряза? Все едно ме няма.
Кой им дава книжки на тия?
ДО ЕДНА МИНУТА
Здравейте, елате с мен.
Ема, дай ми епикризата от кардиолога. Благодаря.
Той добре ли е?
Събуди се и е адекватен, което е обнадеждаващо.
- Говори ли? - Да, но е леко упоен.
Все още се бори с ендокардита.
Ще има сърдечни проблеми, ако си инжектира дрога.
Разбирам, но ще се възстанови ли напълно?
- Кафе, докторе? - Буден е. Благодаря, Ема.
Което е добре.
Утре ще му направим нови изследвания, но засега му трябва покой.
Може ли да го видя?
Само не го изморявайте.
Викат ме.
- Благодаря, докторе. - Моля.
Благодаря, Ема. Предай в кардиологията, че идвам.
КАТРИН
Оставете съобщение след сигнала.
Робърт, важно е.
Стивън Бригсток е на път за болницата.
Не го пускай при Никълъс.
В никакъв случай. Послушай ме, Робърт.
Важно е. Той е опасен.
Какво става?
Много ме уплаши, Ник.
Колко се радвам, че се събуди!
Всичко ще бъде наред. Чуваш ли?
Нали?
Спокойно, Ник. Когато му дойде времето.
Починете си.
- Тук ми е добре. - Трябва му почивка. Ще се оправи.
Излезте на въздух.
След малко ще дойда.
Добре, момчето ми.
СТИВЪН БРИГСТОК ПЪТУВА КЪМ БОЛНИЦАТА.
НЕ ГО ПУСКАЙ ПРИ НИК.
- Ще чакам отвън. - Добре.
СТИВЪН БРИГСТОК ПЪТУВА КЪМ БОЛНИЦАТА. НЕ ГО ПУСКАЙ ПРИ НИК.
Може ли по-бързо?
- Фрашкано е с камери. - Случаят е спешен.
Не искам глоби. Изхранвам семейство.
Да, да.
- Колко още има? - Почти стигнахме.
Къде хукна? Затвори!
- Ето ви отново. - Господин Рейвънскрофт тук ли е?
- Тъкмо излезе. - Благодаря.
Сега не е час за свиждане.
Робърт ме помоли да поседя малко при Никълъс.
Само за минутка.
Добре, само за малко, но първо се обадете на сестрите там.
Непременно, благодаря.
Не бива да сте тук. Трябва да си почивате.
Не можех да заспя от притеснение за Никълъс.
- Няма да го понеса, ако... - Никълъс се събуди.
- Това е чудесно. - Наистина.
Останете, но само за малко. Нужна му е почивка.
Разбира се, благодаря ви.
Добра жена сте.
Мамо?
Мамо.
Искам у дома.
Моля те, мамо.
Да си ходя.
Искам да си ходя, моля те.
- Добре ли сте? - Оставете на мен.
Господин Бригсток, какво има?
- Аз съм - Робърт. - Съжалявам.
- Много съжалявам. - За какво?
Сгреших.
- В какъв смисъл? - Сгреших за всичко.
Извинете, тук не се тича.
Не.
Какво стори на сина ми?
Съжалявам.
Кат!
Много съжалявам.
- Синът ми! - Кат, погледни ме.
- Рожбата ми. - Трябваше да те послушам, съжалявам.
- Ники! - Аз съм виновен. Не, Ники е добре.
- Ники! - Той е добре. Съжалявам, Катрин.
Кат, чуй ме. Нищо му няма, буден е.
Вън от опасност е. Не се тревожи, добре е.
Какво? Събудил се е?
Буден е.
- Ники. - Извинете.
Боже мой, много съжалявам.
Спокойно, няма нищо.
Защо не ми каза?
Защо не каза нищо преди?
Тогава още не бях срещнал съпругата ви.
Чак днес научих истината.
Няма как да не си знаел какъв е бил синът ти.
Никой не вярва, че синът му е способен на такова нещо.
Но ти прати книгата на семейството ми.
Прати ми снимките, а аз те съжалих.
Бях благодарен на проклетия ти син.
Как може да не си знаел?
Защо не си се усъмнил?
Не, господин Рейвънскрофт, вие защо не се усъмнихте?
"СЛУЧАЕН НЕПОЗНАТ" Е. ДЖ. ПРЕСТЪН
Винаги си знаел, че Нанси представя Джонатан за такъв, какъвто не е,
и не й опонираше.
Затваряше си очите пред признаците, които трябваше да те смутят.
Наравно с нея си виновен за създаването на тази заблуда.
Единствената ти защита е, че си го правил от любов,
но това не те оправдава.
Проявил си слабост.
Причинил си единствено болка.
Знаеш, че няма да намериш опрощение.
Нищо не може да компенсира пропиления живот.
Нищо не може да изкупи вината ти. Да опрости греховете ти.
Пред теб зее пропаст.
Чака те само празнота.
Много съжалявам.
Не мога дори да си представя какъв ужас си преживяла тогава и сега.
Бил съм толкова глупав.
Няма да си го простя, Кат.
Не знаех.
Защо не ми каза?
Предполагам, че...
Не исках случилото се да вгорчи живота ни.
Исках да ви предпазя с Ник от това.
И от гнева, който изпитвах.
Предполагам, че не исках да гледаш на мен с други очи.
Не исках да се сещаш за това всеки път, като ме погледнеш.
Самата аз не можех да се погледна.
Изпитвах огромен срам.
Когато книгата и снимките попаднаха при нас,
защо просто не ми каза тогава, Кат?
Опитах се, Робърт.
Но когато никога не си разговарял за такова нещо...
Не знаех откъде да започна. Трябваше ми помощ да го анализирам.
Да го осмисля. Не можех да се справя сама.
А ти беше толкова ядосан, чувстваше се предаден, отвращавах те.
Всичко онова, от което се опасявах.
Ти не ме изслуша, а мисълта ми блокираше.
Докато говорех с теб, отново се чувствах виновна.
Съжалявам.
- Разбери ме, Кат, бях измамен. - Това го разбирам.
Наясно съм, че снимките успяват да заблудят.
Моля те.
Кат, прости ми, моля те.
Знам, че така е редно.
Но истината е, че не мога.
Защото приемаш мисълта, че някой е осквернил тялото ми,
много по-лесно от мисълта, че някой ми е доставил удоволствие.
Сякаш ти олекна, че съм била изнасилена.
Аз просто... Съжалявам.
Не знам как да простя това.
Катрин и Робърт финализираха развода си.
Катрин знае, че бъдещето й е неясно,
но не възразява.
В момента не бърза да взема решения.
Иска да се съсредоточи върху Никълъс и настоящето.
Катрин е благодарна, че синът й дава шанс
да приеме обичта му.
Не помня.
Знам.
Съжалявам, Ник.
- Нищо не помня. - Съжалявам.
Съжалявам.
- Недей. - Съжалявам.
Обичам те.
Да.
Знам, и аз те обичам.
В ПАМЕТ НА СТИВ ГОЛИН И ЛИН ФАЙНЩАЙН
ПО РОМАНА НА РЕНЕ НАЙТ
Превод на субтитрите Катина Николова