Jen jsem se vrátila do pokoje, toho cizince jsem rázem pustila z hlavy.
Prožila jsem se synem naprosto úžasný den.
Nebyl tam sice můj manžel, ale zase tolik mi nechyběl.
A ty původní mírné obavy z dlouhého dne,
kdy budu muset Nicholase něčím zabavit, se rozplynuly raz dva
a já si prostě jen užívala, že jsem s ním.
Připadala jsem si naplněná a spokojená po dni plném obyčejných radostí se synem.
Byla jsem šťastná.
TABLETY
Říkám si ale, jestli to nebylo naposledy, co jsem kdy byla doopravdy šťastná.
Jestli všechno to štěstí poté už nebyla jen přetvářka.
Víte, vaše manželka psala velice přesně o tom,
jak vypadal můj pokoj a co jsem měla na sobě,
ale nemohla se vžít do toho, co jsem cítila.
Byla jsem šťastná.
- Nancy vž... - Ticho, mluvím já. Vy už jste řekl až až.
Ano, vaše manželka měla pravdu v plno věcech...
včetně toho, jak váš syn zemřel.
Mami. Mami. Mami.
Tu noc jsem nezamhouřila oka.
Šlo by pro mě a Sandyho koupit člun?
- Bolelo mě celé tělo. - Člun! Člun! Člun!
Nicholas strašně moc chtěl jít na pláž.
Člun! Člun! Člun!
- Já sotva lezla... - Člun! Člun! Člun!
...ale na tu pláž jsme nakonec šli.
Člun!
A po cestě jsem povolila a koupila jsem mu člun.
Tehdy...
mi to přišlo jako spása. Něco, čím se na pláži zabaví,
než budu mít dost energie, abych s ním šla do vody.
Byla jsem totiž vyčerpaná.
Tu předešlou noc mě vysílil.
Usnout jsem nechtěla,
ale stalo se to.
Vypnula jsem.
Prostě jsem zavřela oči a usnula.
Vzbudila jsem se jen proto, že se zvedl vítr a do kůže mě bodal písek.
A hned mi bylo jasné, že je něco špatně.
Moře bylo tak neklidné. A Nicholas se jen...
Jen se usmíval. Byl úplně zabraný do svého světa.
Nicholasi?
- Vlny... - Nicholasi!
...se vzdouvaly a člun se pohupoval.
A jeho to odnášelo dál a dál.
Když jsem byla ve vodě po pás, tak jsem úplně ztuhla.
Z moře jsem měla strach vždycky, ale...
Byla jsem si jistá, že kdybych plavala k němu,
utopili bychom se oba.
Jako by těmi, kdo se vždycky při záchraně dětí utopí, byli muži.
Ne matky, ale otcové.
Nevím, pár žen to asi potkalo taky,
ale já si nevzpomínám, že bych o tom četla.
No určitě nejsem jediná, komu chyběla odvaha
vrhnout se za svým synem.
Stále si kladu otázku, kdyby byl v hořící budově
nebo kdyby na něj někdo mířil zbraní, jestli by v tom byl rozdíl.
Našla bych odvahu v takové situaci?
Vběhla bych do ohně?
Nebo za Nicka schytala kulku?
Těžko říct. Vím jen to, že mně zkřížilo cestu moře.
Neriskovala jsem život pro své dítě a to je něco, s čím musím žít.
A pak...
jsem uviděla jeho.
Běžel po pláži směrem ke mně,
a jakmile doběhl k moři, vrhl se do vln.
Ne!
- Ta slova ze mě vylétla úplně spontánně. - Ne! Ne!
Nechtěla jsem, aby to byl on. Kdokoli, jen ne on.
Jen jsem tam stála, celá ztuhlá.
A sledovala jsem, jak jednou rukou plave
a druhou táhne člun přes vlny a působí jako hrdina.
Ale moře bylo proti němu.
A pak se do vody vrhli ti dva muži a plavali k nim.
Nick byl konečně v bezpečí na břehu.
A všichni soustředili svou pozornost na Nickyho a ty dva muže.
Na vašeho syna se nedíval nikdo.
Byl to hrdina. Předpokládali, že je v pořádku.
Ano, vaše manželka měla pravdu.
Viděla jsem, jak váš syn zápasí s vlnami...
a nic jsem s tím neudělala.
Jeho výkřiky přehlušil vítr
a já nehnula ani prstem, abych mu pomohla.
Tak ho vytáhli do člunu a vezli ho zpět ke břehu
a všichni spěchali na pomoc.
A Nicholas po tom všem jen řekl, že mu byla zima.
Zřejmě si vůbec neuvědomoval, že se mohl utopit.
Ani jednou nezmínil, že by měl strach.
Ale já ho měla.
Mám ho pořád.
Jemu jen byla zima, chtěl zpátky na pláž a zachránil ho nějaký cizinec.
Nic víc.
A už nikdy se o té události nezmínil.
O té pláži, o tom člunu, o vašem synovi. Už nikdy.
Je mi jedno, jestli Nicholasovi byla zima. Můj syn byl mrtvý.
Ano, byl mrtvý.
Utopil se.
Dívala jste se na něj. A neudělala jste nic.
- Stála jste... - Neskončila jsem!
Sedněte si!
Chci, abyste pochopil, co se stalo tu noc předtím.
Vaše manželka celou knihu napsala na základě pár fotek,
jenže fotky nejsou skutečnost.
Sám jste řekl, že jsou zlomkem skutečnosti.
Tu noc před úmrtím vašeho syna
jsem se vrátila do hotelového pokoje a chystala se jít do sprchy.
Usnout s knihou v ruce.
Jak už jsem řekla, byla jsem šťastná.
Ne.
Víc než šťastná.
Celá blažená.
Musela jsem nechat klíč ve dveřích, když jsem odemykala
a snažila se nerozlít víno.
Ještě dřív, než jsem ho spatřila, jsem ucítila jeho odér.
Jeho voda po holení byla...
Buď ticho. Ticho.
A cítila jsem chuť jeho potu.
Cítím ji doteď.
Nevím, po čem chutnal. Nejspíš po vzrušení.
A byla jsem překvapená, když jsem ho slyšela mluvit,
protože dříve toho dne, když jsem věděla, že se na mě dívá,
když se na mě usmíval, představovala jsem si to jinak.
Myslela jsem, že to bude něžné.
Ale něžné to nebylo.
Bylo to záštiplné.
- Ale ty fotografie... - Ano. K těm se dostanu.
Olízni ji.
Do té doby mě nikdy nikdo neuhodil, byl to šok.
Sklaply mi zuby. Zvonilo mi v uších.
- Vůbec... - Prosím.
- ...jsem nechápala, co se to děje. - Jestli to uděláš zas nebo budeš křičet,
pořežu tebe i tvýho syna.
Zohyzdím vám tvář na celej život. Rozumíš tomu?
Tak budeš dělat, co řeknu?
...a koukej se svlíknout.
Mami. Mami.
Prosím, prosím.
- Uspi ho. - Prosím, neubliž mu.
- Ať kouká zas spát. - To nic, miláčku.
- Běž zase klidně spát. Jsem tady. - Ale slíbilas,
- že dveře nezavřeš. - Prosím.
Umlč ho.
Ať drží hubu.
Co je to za pach?
Tak fajn.
Už spinkej.
Kdyby se vzbudil...
nevím, co by váš syn tehdy udělal.
Takže jsem z pokoje odcházela s úlevou. Cítila jsem, jak mě následuje.
A on pak...
Pak popadl foťák a já si pomyslela: „Aha, chce mě vydírat.“
A tak...
jsem si řekla, že si ho získám. Hlavně ať neublíží Nickovi.
Ale nevěděla jsem, co dělat. Co jsem měla dělat? Pózovat?
Byla jsem konsternovaná, protože vybral spodní prádlo,
které mi můj manžel koupil na tu dovolenou.
Dělej.
Pohni.
Otoč se.
Utři si obličej a usmívej se. Rozumíš?
Usmívej se.
Jo, mnohem lepší. Sedni si.
Přestaň, přestaň.
Dělej. Dělej.
...podprdu. Dělej. Sundej si ji.
Zavřela jsem oči.
Připadala jsem si jako špinavá, bezcenná věc.
Slyšela jsem cvakání foťáku a bzučení zoomu,
jak se ke mně přibližoval.
A...
Dělala jsem přesně to, co chtěl.
Kousala jsem se do horního rtu. Hekala jsem. Sténala. Vzdychala.
Doufala jsem, že ho to uspokojí a odejde.
Pak začal vzdychat a sténat on.
Čekala jsem, bála se pohnout.
Myslela jsem si, že to je všechno, co chtěl.
- Tak jsem řekla: „Prosím, běž už.“ - Prosím, běž už.
Ale to byla chyba.
To jsem říkat neměla.
Měla jsem dělat, že to tak chci i já.
Ne, to ne!
V tu chvíli bylo jasné, že není po všem.
Byla jsem vyděšená.
- Měl nůž. - Koukej se usmívat.
Celou tu dobu jsem uvažovala, jak ho přimět, aby odešel.
Pryč od Nicka.
Říkala jsem si, že snad v sobě najde kousek soucitu.
A pak jsem uslyšela ten zvuk.
Znělo to jako raněné zvíře.
A uvědomila jsem si...
že to jsem já.
Celé tělo mě bolelo. Úplně celé.
Pak mě otočil a...
políbil mě a já...
Cítila jsem jeho zuby a jeho sliny
a jeho vodu po holení... Bylo to odporné. Dělalo...
Dělalo se mi zle.
Byla to stejná voda po holení, kterou jsem cítila z vás v té nemocnici.
A pak...
přitáhl koleno a silou mě kopl do stehna
a znovu do mě vnikl.
A já...
Zhroutil se na mě a já vůbec...
Ležel tam. Nemohla jsem se pohnout.
Prosila jsem Boha, ať už to skončí.
Ale on začal znovu.
Jo.
Bránila jsem se?
Ne.
Křičela jsem? Ne, nemohla jsem.
Ale podstatné je...
že mě váš syn znásilňoval znovu a znovu
tři a půl hodiny.
Tři a půl hodiny mě váš syn týral.
A pak přestal. Měl dost.
Otoč se.
Usměj se.
A pak řekl...
- „Děkuju. Bylo to pěkný.“ - Děkuju. Bylo to pěkný.
A když to řekl,
chtěla jsem, aby umřel.
Jo, ten večer bych dala cokoli, abych ho viděla umírat.
Takže když se topil...
odvrátila jsem se.
Taková je pravda.
A nemůžu předstírat, že toho lituju.
Nevěřím vám. Lžete.
- A čemu z toho nevěříte? - Ničemu. Vy...
Kdyby to byla pravda, řekla byste to při setkání s Nancy.
Cože? Řekla bych vaší umírající ženě,
že mě znásilnil syn, o kterého přišla?
K čemu by to bylo dobré?
Vám to říkám jenom proto, že chci, abyste přestal.
Chci, abyste mně a mému synovi dal pokoj.
Nemáte důkazy!
Cože? Můžu vám dát forenzní důkazy.
To chcete? To potřebujete?
Dobrá. Takže poté, co odešel,
jsem vyprázdnila lahvičku krému na obličej, přitiskla si ji k tělu,
vytlačila ten jeho odporný výměšek ze svého těla,
zašroubovala víčko a pak jsem si nafotila svá poranění, ty...
ty modřiny na stehnech a kousance na krku, abych případně měla důkazy, protože...
jsem ještě nevěděla, co udělám.
Neměla jsem sílu jít na policii
a nechtěla jsem tomu vystavovat Nickyho.
Tak jsem se rozhodla,
že se nejdřív dám do kupy a udělám to později, chápete?
Zítra. Pozítří.
Ale on pak umřel.
Chápete to? Umřel.
A já si řekla...
„Díkybohu je mrtvý.“
Už nemusím nikomu dokazovat svoji nevinu.
Nemusím o tom mluvit, když nebudu chtít.
Nebudu to muset prožívat znova, když nebudu chtít.
Nemusím stanout před soudem a poslouchat, že jsem lhářka.
Že jsem vlákala muže do svého pokoje.
Že jsem ho znala, že mi na baru koupil drink
a já s ním flirtovala, jak stojí v té vaší nechutné knize.
Tak jsem tu lahvičku vyhodila.
A když jsem vyvolala svoje fotografie ze svojí dovolené,
zničila jsem všechny důkazy o svých zraněních,
a nechala jen šťastné snímky Nicholase, Roberta a mě.
A potom, jestli to musíte vědět...
po návratu do Londýna...
jsem zjistila, že jsem těhotná.
Ano, mohlo to být Robertovo a...
další společné dítě jsme moc chtěli...
ale kvůli tomu, že otcem mohl být muž, který mě znásilnil,
jsem šla na potrat.
Co jste mi dal do čaje?
Co jste mi dal do čaje, vy zasranej šílenče?
Nebraňte se tomu.
Usnete, ale budete v pořádku.
Já teď pojedu zpátky do nemocnice.
Ne.
Celé to ukončím.
Haló. Ano. Prosil bych taxi.
Harrington Road 87.
Do hajzlu.
Nicholasi. Jsem doktorka Keithová. Můžeš prosím otevřít oči?
Výborně, Nicholasi. Můžeš mi prosím stisknout ruku?
Můžeš stisknout, stisknout, stisknout? Výborně.
Máš v ústech trubičku. Zkusíme ji vytáhnout. Dobře?
Tak ukaž. Dej palec nahoru. Děkuju.
Sestro, můžeme extubovat?
Vypnula jsem ventilátor.
Nicholasi, budu počítat od jedné do tří
a pak prosím zakašli, ano?
Raz, dva, tři. Zakašli. Kašli. Výborně, Nicholasi. Výborně.
- Dýchej, Nicholasi. Dýchej. - V klidu.
Vedeš si dobře.
Pustím ti do nosu kyslík.
Zvládáš to, Nicholasi?
Kde to jsem?
Co se mi stalo?
Jsi v nemocnici.
Jsi v dobrých rukou.
Co se stalo, ti vysvětlíme později, ano?
Tak. Dobré ráno, krasavče.
CÍL? NEMOCNICE EAST ACTON
VYBRAT BOLT
POTVRZENO
KÁVA
Viděl jste to? Vjel mi tam, jako bych neexistoval.
Lidi neuměj řídit.
PŘÍJEZD ZA MINUTU
Pane, šel byste prosím se mnou?
- Emmo, prosím zprávu od kardiologa. Dík. - Ano.
Je v pořádku?
Probral se. Docela vnímá. To jsou dobré zprávy.
- No a mluví? - Ano. Je kapku utlumený sedativy.
Ovšem ještě musíme doléčit endokarditidu.
Může se vrátit, když si dál bude píchat drogy.
Rozumím, ale mohl by se plně zotavit?
- Kávu? - Je při vědomí a komunikuje...
Díky, Emmo.
Což je pozitivní.
Zítra uděláme další krevní testy, ale teď musí odpočívat.
Můžu s ním mluvit, prosím?
Můžete za ním, ale neunavte ho.
Už musím jít, volají mě.
- Chápu. Děkuji. - Není zač. Děkuji vám.
Díky, Emmo, zavolejte na kardiologii, že už jdu. Díky.
ODMÍTNOUT
Po zaznění tónu zanechte vzkaz.
Chcete-li vzkaz nahrát znovu, stiskněte křížek.
Roberte, tohle je vážné.
Do nemocnice míří Stephen Brigstocke.
Nesmíš ho pustit k Nicholasovi.
Jasný? Vůbec. Prosím, Roberte.
Je to moc důležité.
Je nebezpečný.
Co je?
Já měl takový strach, Nicku.
Ani nevíš, jak jsem rád, že ses probral.
Tohle překonáme.
Jo?
To je dobrý, Nicku.
Až budeš chtít.
Běžte si odpočinout.
- Nevadí mi tady být. - Odpočívat musí i on. Bude v pořádku.
Zajděte si na vzduch.
Hned se vrátím, kámo.
Tak jo, kámo.
MÍŘÍ TAM STEPHEN BRIGSTOCKE.
ZA ŽÁDNOU CENU HO NEPUSŤ K NICHOLASOVI.
- Budu venku. - Dobře.
MÍŘÍ TAM STEPHEN BRIGSTOCKE. ZA ŽÁDNOU CENU HO NEPUSŤ K NICHOLASOVI.
URGENTNÍ PŘÍJEM
Promiňte, nemůžete jet rychleji?
- Všude jsou kamery. - Jde o naléhavý zdravotní případ.
Promiňte, nemůžu přijít o další body.
Musím živit rodinu.
Ano. Ano.
Dveře se zavírají.
- Jak dlouho ještě? - Už jste skoro tam.
Kam jdete? Zavřete.
Dveře se otevírají.
SESTERNA
Jste tu zas.
Je tu ještě pan Ravenscroft?
Teď šel ven.
- Děkuji. - Pardon, návštěvy jsou od osmi do osmi.
Robert mě požádal, abych byl chvíli u Nicholase.
Jen na minutku.
Dobře, na minutu. Ale ještě se zeptejte sester na JIP.
Ovšem. Děkuji.
Tady nemáte být.
Měl byste odpočívat.
Nemohl jsem spát. Měl jsem o Nicholase hrozný strach.
Asi bych neunesl, kdyby...
Nicholas už se probral.
- To je moc dobrá zpráva. - To ano.
Buďte tu jen chvilku, ano?
Musí odpočívat.
Samozřejmě.
Ano. Děkuji.
Jste hodná žena.
Mami?
Mami.
Už chci jít.
Mami. Prosím.
Už chci jít.
Už chci jít, prosím.
- Jste v pořádku? - Postarám se o něj.
Pane Brigstocku, jste v pořádku?
- Jsem Robert. - Promiňte.
- Je mi to moc líto. - Co je vám líto?
Mýlil jsem se.
- V čem jste se mýlil? - Mýlil jsem se ve všem.
Promiňte, ale tady běhat nemůžete.
Ne.
Co jste provedl mému synovi?
Je mi to líto.
Cath, je mi to tak líto. Mrzí mě to.
- Ach, můj syn! - Je mi to líto. Koukni na mě.
- Můj krásný syn. - Měl jsem tě poslouchat. Mrzí mě to.
- Nicky! - Je to moje chyba. Ne, je v pořádku.
- Nicky! - Je v pořádku. Moc mě to mrzí.
Ne. Cath, poslouchej. Nick je v pořádku. Probral se.
Je mimo nebezpečí. Neboj, je mimo nebezpečí.
Cože? On je při vědomí?
Je při vědomí.
- Nicky. - Promiňte.
Proboha. Je mi to strašně líto.
To je dobrý. Prosím, je to dobrý.
Tak moment, proč jste mi to neřekl dřív? Proč jste nic neřekl dřív?
Nikdy předtím jsem se nesetkal s vaší manželkou.
Až dodnes jsem neznal pravdu.
Ale jistě jste věděl, co byl váš syn zač.
Nikdo si nechce připustit, že je jeho syn schopen něčeho takového.
Ale vy jste poslal tu knihu mojí rodině. Dal jste mi ty fotky a mně vás bylo líto.
- Byl jsem vděčný vašemu zasranýmu synovi. - Dveře se otevírají.
Jak jste to mohl nevědět?
Proč jste o tom neměl pochybnosti?
Ne, pane Ravenscrofte, proč jste je neměl vy?
Dveře se zavírají.
DOKONALÝ CIZINEC E. J. PRESTON
DOKONALÝ CIZINEC 18. ZÁŘÍ 2011
Vždy jste věděl, že Nancy Jonathana líčila v lepším světle.
A přesto jste jí vyhověl
a přehlížel všechna vodítka, která vás o něm měla varovat.
Jste stejně tak vinen klamáním, jako byla ona.
Omlouvá vás jen to, že jste to dělal z lásky,
což ovšem nijak valná omluva není.
Byl jste slabý.
Zanechal jste za sebou jen a pouze bolest.
Víte, že vám nikdy nebude odpuštěno.
Zmařený život se odčinit nedá.
Nic vás nemůže očistit.
Nemůžete dostat rozhřešení.
Před vámi není nic.
Čeká vás akorát prázdnota.
Je mi to moc líto.
Nedokážu si vůbec představit, co za hrůzu jsi tehdy prožívala.
Natož teď.
Byl jsem tak blbej.
Nikdy si to neodpustím, Cath.
Já to nevěděl.
Proč jsi...
Proč jsi mi to neřekla?
No...
Nejspíš...
Nechtěla jsem to vpustit do našeho života.
Ne, chtěla jsem tebe i Nicka ochránit před tím vším.
I před vztekem, jehož jsem byla plná...
Řekla bych,
že jsem nechtěla, abys mě viděl jinak, chápeš?
Nechtěla jsem, abys na to musel myslet, kdykoli se na mě podíváš.
Sama jsem se na sebe nechtěla dívat.
Byla jsem tak hrozně zahanbená.
Když nám ta kniha...
a ty fotky vstoupily do života,
proč jsi mi to neřekla tehdy, Cath?
Já se snažila, Roberte.
Víš? Ale řekla bych, že když jsem o něčem takovém do té doby nepromluvila...
Nevěděla jsem, kde začít.
Potřebovala jsem pomoct poskládat to nějak dohromady.
Pochopit to. Sama jsem na to nestačila.
A tebe dočista ovládl vztek, pocit zrady
a zhnusení. Všechno to, čeho jsem se děsila, že tě zachvátí, a...
Nevyslechl jsi mě. Já nedokázala uvažovat. Prostě...
Komunikace s tebou ve mně akorát znovu vyvolávala pocit viny.
Takže...
- Moc mě to mrzí. - Jo.
Prosím, pochop, že jsem byl oklamán, Cath.
Ne, to já naprosto chápu.
Chápu, že ty fotky byly matoucí.
Prosím.
Cath, prosím, odpusť mi.
Vím, že bych ti měla odpustit.
Popravdě to ale nedokážu.
S představou, že mě někdo zneužil, ses totiž vyrovnal
mnohem snadněji než s představou, že by mi dopřál rozkoš.
Jako bys až pociťoval úlevu, že jsem byla znásilněna.
A já prostě... Promiň, ale...
Tohle odpustit nedokážu.
Catherine a Robert dotáhli rozvod do konce.
Catherine ví, že je její budoucnost nejistá, ale nevadí jí to.
Nespěchá s žádným rozhodováním.
Chce se soustředit výhradně na Nicholase a na přítomnost.
Catherine překypuje vděčností za příležitost, kterou jí její syn dává,
aby plně přijímala jeho lásku.
Nepamatuju si to.
Já vím.
Je mi to moc líto, Nicku.
Nic si nepamatuju.
Moc mě to mrzí.
Promiň.
Ale ne.
Ty mi promiň.
Mám tě rád.
Jo.
Já vím. Já tě mám taky ráda.
NA VĚČNOU PAMÁTKU
AUTORKA ROMÁNOVÉ PŘEDLOHY
ŠÁNTI ŠÁNTI ŠÁNTI
Překlad titulků: Jiří Sailer