Så snart jeg kom tilbage til mit værelse,
havde jeg slået den fremmede ud af hovedet.
Jeg havde haft en uforglemmelig dag med min søn.
Min mand var der ikke, men jeg havde heller ikke savnet ham synderligt.
Den antydning af frygt, jeg havde haft for den lange dag,
hvor jeg skulle holde Nicholas beskæftiget, var hurtigt drevet over,
og var blevet afløst af bare... bare at være sammen med ham.
Og jeg følte mig opfyldt og tilfreds
af en dags enkle glæder med min søn.
Jeg var lykkelig.
Jeg spekulerer på, om det var sidste gang, jeg for alvor var lykkelig.
Om al min lykke efterfølgende bare har været påtaget.
For din kone skrev meget detaljeret om mit hotelværelse, og hvad jeg havde på,
men hun havde ikke begreb om mine følelser.
Jeg var lykkelig.
- Nancy... - Klap i. Det er mig, der taler.
Jeg har hørt nok på dig.
Ja, din kone havde ret i mange ting...
...deriblandt hvordan jeres søn døde.
Mor.
Jeg sov slet ikke den nat.
Kan vi købe en gummibåd?
- Jeg havde ondt overalt. - Gummibåd!
Nicholas var desperat efter at komme på stranden.
Gummibåd!
- Jeg kunne dårligt røre mig... - Gummibåd!
...men vi tog på stranden.
Gummibåd!
Og på vejen gav jeg mig og købte en gummibåd til ham.
Det var...
...min redning, mente jeg på det tidspunkt, for den kunne holde ham beskæftiget,
til jeg kunne finde energien til at gå i vandet med ham.
For jeg var udmattet.
Jeg var helt drænet efter den foregående nat.
Jeg ville ikke falde i søvn,
men det gjorde jeg.
Jeg gik i sort.
Jeg lukkede bare øjnene, og så faldt jeg i søvn.
Jeg vågnede kun, fordi det blæste op, og sandet piskede på min hud.
Jeg vidste med det samme, at der var noget galt.
Der var voldsomme bølger, og Nicholas var bare...
Han smilede. Han var i sin egen verden.
Nicholas?
- Og bølgerne blev... - Nicholas!
...større, og båden blev kastet op og ned, og han blev trukket længere og længere ud.
Da vandet gik mig til livet, stivnede jeg.
Jeg havde altid været bange for havet, men...
Jeg var sikker på, at hvis jeg svømmede ud til ham,
ville vi begge to drukne.
Det lader til altid at være mænd, der drukner, mens de redder børn.
Det er ikke mødre. Det er fædre.
Det må være sket for nogle kvinder,
men jeg kan ikke huske at have læst om det.
Jeg kan ikke være den eneste, der har manglet modet
til at forsøge at redde min søn.
Jeg grubler stadig over det. Hvis det havde været en brændende bygning
eller en, der truede med en pistol, havde det så gjort en forskel?
Havde jeg så turdet gøre det?
Ville jeg være løbet gennem ilden eller være blevet skudt for Nicks skyld?
Det ved jeg ikke. Jeg ved kun, at havet kom i vejen for mig.
Jeg satte ikke livet på spil for mit barn, og det må jeg leve med.
Og så...
...så jeg ham.
Han kom løbende mod mig på stranden,
og så snart han nåede havet, kastede han sig ud i bølgerne.
Nej!
Og ordene forlod min mund, før jeg kunne stoppe dem.
Det måtte ikke være ham.
Alle andre end ham.
Og jeg stod der bare. Stivnet.
Og jeg iagttog ham bare, mens han svømmede med én arm
og heltemodigt trak båden gennem bølgerne.
Men havet var imod ham.
Og der var to mænd, der løb ud i vandet og svømmede ud til dem.
Og omsider var Nick i sikkerhed på bredden.
Og alle fokuserede på Nicky og de to mænd.
Ingen kiggede på din søn.
Han var jo en helt. De gik ud fra, at han klarede sig.
Der havde din kone ret.
Jeg så jeres søn kæmpe mod bølgerne...
...og jeg gjorde ikke noget ved det.
Hans skrig druknede i vinden.
Og jeg løftede ikke en finger for at hjælpe ham.
De fik ham op i båden og roede ham tilbage til bredden,
og alle skred til handling.
Og det eneste, Nicholas sagde om det hele, var, at han frøs.
Han lod ikke til at være klar over, at han kunne være druknet.
Han talte på intet tidspunkt om at have været bange.
Men det var jeg.
Det er jeg stadig.
Han frøs bare og ville tilbage til stranden,
og så kom der en fremmed og reddede ham. Simpelthen.
Han talte aldrig om hændelsen igen.
Hverken stranden, gummibåden eller din søn. Aldrig nogensinde.
Jeg er ligeglad med, om Nicholas frøs. Min søn var død.
Ja, han var død.
Han druknede. Du så det ske, og du gjorde ingenting.
- Du stod der... - Jeg er ikke færdig!
Sæt dig ned!
Du skal forstå, hvad der skete aftenen forinden.
Din kone baserede bogen på nogle få fotografier,
men fotografier er ikke virkelighed.
Som du selv sagde, er de et fragment af virkeligheden.
Aftenen før din søns død
gik jeg tilbage til mit hotelværelse og var på vej i bad.
Jeg ville falde i søvn med en bog. Som jeg sagde før, var jeg lykkelig.
Nej.
Jeg var mere end lykkelig. Jeg var i den syvende himmel.
Jeg må have ladet nøglen sidde i døren, da jeg låste op
og forsøgte at undgå at spilde vinen.
Jeg kunne lugte ham, inden jeg så ham.
Hans aftershave var...
Vær stille.
Og jeg kunne smage hans sved.
Jeg kan stadig smage hans sved.
Jeg ved ikke, hvad den smagte af. Ophidselse formentlig.
Og jeg blev overrasket, da jeg hørte ham tale,
for tidligere på dagen, da jeg opdagede, at han stirrede på mig,
og han smilede til mig, havde jeg forestillet mig den anderledes.
Jeg troede, den ville være blid.
Men den var ikke blid.
Den var hadefuld.
- Men fotografierne... - Ja, jeg kommer til fotografierne.
Slik den.
Jeg var aldrig blevet slået før, så jeg var rystet.
Mine tænder knasede. Det ringede for ørerne.
- Jeg... - Lad være.
- ...fattede ikke, hvad der skete. - Hvis du gør det igen eller skriger,
får du og din søn fandeme kniven.
Jeres ansigter får ar resten af livet. Forstår du det?
Gør du så, som jeg siger?
...og tag din skide kjole af.
Mor.
Jeg beder dig.
- Få ham til at sove. - Du må ikke gøre ham noget.
- Få ham til at sove. - Det er okay, skat.
- Sov videre, min skat. Jeg er her. - Men du lovede
- at holde døren åben, mor. - Jeg beder dig.
Få ham til at holde kæft.
Hvad er det for en lugt?
Sådan.
Læg dig nu til at sove.
Hvis Nick var vågnet...
Jeg ved ikke, hvad din søn ville have gjort.
Så jeg var lettet, da jeg gik ud derfra og kunne mærke ham følge efter mig.
Og så
tog han kameraet, og jeg tænkte: "Han vil afpresse mig."
Og...
...jeg tænkte: "Jeg må tale ham fra det." Han måtte ikke gøre Nick noget.
Men jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre. Skulle jeg posere?
Og jeg var forfærdet, for han valgte det undertøj,
som min mand havde givet mig til ferien.
Fart på.
Hurtigere.
Vend dig om.
Tør dit ansigt og smil. Er det forstået?
Smil så.
Ja, meget bedre. Sæt dig ned.
Hold op.
Kom så.
...bh. Fart på. Tag den af.
Jeg lukkede øjnene.
Jeg følte mig som en beskidt, rynket sag.
Og jeg kunne høre kameraet klikke og summe, når det zoomede ind,
mens han kom tættere og tættere på.
Og...
...jeg gjorde, som han krævede.
Jeg bed mig i overlæben. Jeg stønnede. Jeg gispede.
Jeg håbede på, at han så ville stille sig tilfreds og gå.
Og så hørte jeg ham sukke og stønne...
...og jeg ventede og turde ikke røre mig.
Jeg troede, at det var det eneste, han ville.
- Så jeg sagde: "Vær sød at gå nu." - Vær sød at gå nu.
Men der begik jeg en fejl.
Det skulle jeg ikke have sagt.
Jeg skulle have ladet, som om det også var det, jeg ville.
Nej! Nej, lad være.
Og da vidste jeg, at det ikke var slut.
Og jeg var skrækslagen.
- Han havde en kniv. - Du har kraftedeme bare at smile.
Og undervejs tænkte jeg hele tiden: "Hvordan får jeg ham ud?
Hvordan får jeg ham væk fra Nick?"
Og jeg håbede, at han ville få ondt af os.
Og så hørte jeg en lyd.
Det lød som et såret dyr. Og det gik op for mig...
...at det var mig.
Og hele min krop smertede. Overalt.
Så vendte han mig om og kyssede mig, og jeg...
...kunne smage hans tænder og hans spyt.
Hans aftershave var bare afskyelig. Jeg kunne...
Den gav mig kvalme.
Det var den samme aftershave, jeg kunne lugte på dig på hospitalet.
Og så...
...pressede han sit knæ virkelig hårdt mod mit lår,
og han trængte ind i mig igen.
Og jeg... Han faldt sammen over mig, og jeg...
Han lå der bare, og jeg var fanget under ham.
Og jeg tænkte: "Gud, lad det være overstået."
Men han gik i gang igen.
Ja.
Kæmpede jeg imod?
Nej.
Skreg jeg? Nej, det kunne jeg ikke.
Men du behøver kun at vide, at...
...din søn voldtog mig igen og igen
i tre en halv time.
Din søn mishandlede mig i tre en halv time.
Og så stoppede han. Han havde fået nok.
Vend dig om.
Smil.
Og så sagde han til mig:
- "Tak. Det var dejligt." - Tak. Det var dejligt.
Og da han sagde det, ønskede jeg bare, at han skulle dø.
Ja, den aften ville jeg have givet alt for at se ham dø.
Så da han druknede...
...gik jeg min vej.
Det er sandheden. Det kan jeg ikke foregive at være ked af.
Jeg tror ikke på dig. Du lyver.
- Hvad er det, du ikke tror på? - Det hele. Du...
Du ville have fortalt Nancy det, hvis det passede.
Skulle jeg sige til din døende kone,
at jeg blev voldtaget af hendes søn, som hun mistede?
Hvad skulle det have gavnet?
Jeg fortæller kun dig det, fordi jeg vil have dig til at holde op.
Du skal lade mig og min søn være i fred.
- Du kan ikke bevise det! - Jeg kan give dig de tekniske beviser.
Er det dem, du vil have? Godt. Da han var gået,
tømte jeg en dåse med ansigtscreme og pressede den ind mod mig selv,
og så skubbede jeg hans ulækre klat ud af min krop og skruede låget på.
Så fotograferede jeg mine skader. De blå mærker på lårene og bidemærkerne på halsen
til eventuel senere brug som bevismateriale, for...
...jeg vidste endnu ikke, hvad jeg ville gøre.
Jeg magtede ikke at gå til politiet. Det ville jeg ikke udsætte Nicky for.
Så jeg tænkte, at jeg ville tage mig sammen og gøre det senere, ikke?
I morgen. Næste dag.
Men så døde han.
Forstår du det? Han døde.
Og jeg tænkte...
"Gudskelov, han er død."
Nu skulle jeg ikke bevise over for nogen, at jeg var uskyldig.
Jeg behøvede ikke at tale med nogen om det.
Jeg behøvede ikke at genopleve det, hvis jeg ikke havde lyst.
Jeg behøvede ikke at stå i retten og blive kaldt en løgner.
At høre på, at jeg lokkede en mand ind på mit værelse.
At jeg kendte ham, og at han gav en drink i baren,
og at jeg flirtede med ham, som det er beskrevet i din modbydelige bog.
Så jeg smed dåsen ud.
Og da jeg fik fotografierne fra min ferie fremkaldt,
slettede jeg alle beviserne på mine skader.
Jeg beholdt kun de glade billeder af Nicholas og Robert og mig.
Og så, hvis du absolut skal vide det...
...da jeg kom tilbage til London...
...viste det sig, at jeg var gravid.
Det kan have været Roberts...
...og vi ville meget gerne have et barn til...
...men da jeg ikke vidste om dets far var den mand, der voldtog mig,
fik jeg en abort.
Hvad har du kommet i min te?
Hvad har du kommet i min te, din syge stodder?
Kæmp ikke imod. Du falder i søvn, men der sker dig ikke noget.
Jeg tager tilbage til hospitalet nu.
Nej.
Nu afslutter jeg det hele.
Hallo? Ja, kan jeg bestille en taxa? Til Harrington Road 87.
Fuck.
Nicholas. Hej. Jeg hedder dr. Keith. Er du sød at åbne øjnene?
Flot, Nicholas. Kan du give min hånd et klem?
Kan du klemme den? Flot klaret.
Nicholas, du har en slange i munden. Den prøver vi at flytte, ikke?
Lad mig se en tommelfinger i vejret. Tak.
- Sygeplejerske, kan vi fjerne slangen? - Jeg har slukket for respiratoren.
Nicholas, jeg tæller til tre, og så skal du hoste, ikke?
En, to, tre. Så skal du hoste for mig.
Flot klaret, Nicholas.
- Træk vejret, Nicholas. - Bare tag det roligt.
Du klarer det flot.
- Jeg giver dig ilt gennem næsen. - Er du okay, Nicholas?
Hvor er jeg?
Hvad er der sket?
Nicholas, du er på hospitalet.
Du er i trygge hænder. Senere kan vi forklare dig, hvad der er sket, ikke?
Godmorgen, smukke.
HVORHEN? EAST ACTON HOSPITAL. BEKRÆFTET
KAFFE
Så du det? Han skar ind foran mig, som var jeg luft.
Folk kan ikke finde ud af at køre bil.
ANKOMMER OM 1 MINUT
Vil De følge med mig? Tak.
Emma, vil du tage dr. Juntas kardiologinoter? Tak.
Er han okay?
Han er vågnet og er nogenlunde bevidst. Det er godt nyt.
- Siger han noget? - Ja. Han er lidt bedøvet.
Men vi behandler ham stadig for hjerteklapbetændelse,
og der kan indtræffe tilbagefald ved fortsat stofmisbrug.
Det er forstået, men kan han komme sig helt?
- Kaffe, doktor? - Han er vågen og ved bevidsthed.
Tak, Emma. Det er positivt.
I morgen tager vi nye blodprøver, men indtil videre skal han hvile sig.
Kan jeg få lov til at tale med ham?
Det må De godt, men han må ikke udtrættes. Nu må jeg gå.
- Naturligvis. Tak. - Selv tak.
Tak, Emma. Giver du kardiologisk besked om, at jeg er på vej? Tak.
AFVIS
Læg en besked efter klartonen.
For at indtale en ny besked kan du trykke på firkant.
Robert. Det er alvorligt.
Stephen Brigstocke er på vej til hospitalet.
Du må ikke lade ham komme i nærheden af Nicholas.
Er du med? På intet tidspunkt. Jeg beder dig, Robert.
Det er meget vigtigt.
Han er farlig.
Hvad?
Jeg var så bange, Nick. Jeg er usigelig glad for, at du er tilbage.
Vi skal nok komme gennem det her.
Okay?
Det er fint, Nick.
Du styrer tempoet.
Se at få sovet.
- Jeg klarer mig her. - Han har brug for at få hvilet.
Han klarer sig. Træk noget frisk luft.
Jeg kommer tilbage senere. Godt, min ven.
Stephen Brigstocke er på vej derhen.
Lad ham under ingen omstændigheder nærme sig Nicholas.
- Jeg er udenfor. - Okay.
Brigstocke er på vej. Lad ham under ingen omstændigheder nærme sig Nicholas.
AKUTMODTAGELSE
AKUTAFDELING
Kan du ikke køre hurtigere?
- Der er kameraer overalt. - Det haster at komme på hospitalet.
Beklager. Jeg kan ikke tåle flere klip i kørekortet.
- Jeg skal kunne forsørge min familie. - Ja.
Døre lukker.
- Hvor lang tid vil det tage? - De er der næsten.
Hvor skal du hen? Luk døren.
Døre åbner.
SYGEPLEJERSKER
De er tilbage.
Er mr. Ravenscroft her stadig?
Han er faktisk lige gået ud.
Tak.
Beklager. Der er besøgstid 8-20.
Robert bad mig om at sidde lidt hos Nicholas. Bare et øjeblik.
Kun et øjeblik så. Men spørg intensivsygeplejerskerne først, ikke?
Jo, naturligvis. Tak.
Du bør ikke være her.
Du burde hvile dig.
Jeg kunne ikke sove. Jeg var for bekymret for Nicholas.
Jeg kan ikke bære det, hvis...
Nicholas er vågnet.
- Det var en god nyhed. - Ja.
Bliv kun et øjeblik, ikke? Han trænger til at hvile sig.
Ja, naturligvis. Tak.
Du er en god kvinde.
Mor?
Mor.
Jeg vil væk.
Mor. Jeg beder dig.
Jeg vil væk.
Jeg vil væk. Jeg beder dig.
Er De okay?
Jeg tager mig af ham.
Mr. Brigstocke, er alt i orden?
- Det er Robert. - Undskyld.
- Jeg er frygtelig ked af det. - Ked af hvad?
Jeg tog fejl.
- På hvilken måde? - Jeg tog fejl om alting.
Undskyld, De må ikke være her.
Nej.
Hvad har du gjort ved min søn?
Jeg beklager.
Cath!
Cath, undskyld.
- Min søn! - Undskyld, Cath. Se på mig.
- Min smukke søn. - Jeg skulle have lyttet til dig.
- Nicky! - Det er min skyld. Nicky har det godt.
- Nicky! - Han har det fint. Undskyld, Catherine.
Nej, Nick... Cath, hør nu. Nick har det godt. Han er vågnet.
Han er i sikkerhed. Tag det roligt.
Hvad? Er han vågen?
Han er vågen.
- Nicky. - Undskyld mig.
Åh nej. Jeg er så ked af det.
Det er okay. Kom nu.
Vent. Hvorfor sagde du det ikke noget før? Hvorfor fortalte du mig ikke noget før?
Jeg havde aldrig mødt din kone før.
Jeg kendte ikke sandheden før i dag.
Men du må da have vidst, hvordan din søn var.
Ingen ønsker at tro, at deres søn kan finde på at gøre den slags.
Men du sendte bogen til min familie.
Du gav mig fotografierne, og jeg havde ondt af dig.
- Jeg var taknemlig over for din søn. - Døre åbner.
Hvordan kunne du ikke vide det? Hvorfor tvivlede du slet ikke på det?
Nej, mr. Ravenscroft, hvorfor gjorde du ikke det?
Døre lukker.
EN FULDKOMMEN FREMMED E. J. PRESTON
Du vidste, at Nancy talte Jonathan op til at være noget, han ikke var.
Og du tog del i det.
Du ignorerede alle tegnene, der burde have gjort dig urolig.
Du har været lige så skyldig i selvbedrag, som hun var.
Dit eneste forsvar er, at du gjorde det af kærlighed.
Men det er et tyndt forsvar.
Du var svag.
Du har efterladt et spor af lidelse bag dig.
Du ved, du aldrig kan finde tilgivelse.
Intet kan opveje et spildt liv.
Intet kan rense dig. Intet kan give dig syndsforladelse.
Foran dig er der ingenting.
Kun intetheden venter.
Undskyld.
Jeg kan slet ikke forestille mig, hvor forfærdeligt det var for dig dengang.
Og nu.
Jeg har været så dum. Jeg vil aldrig kunne tilgive mig selv, Cath.
Jeg vidste det ikke.
Hvorfor... Hvorfor fortalte du mig det aldrig?
Jeg...
Jeg ville vel...
...ikke lukke det ind i vores liv.
Nej. Jeg ville beskytte dig og Nick mod det.
Og mod den vrede, jeg havde i mig, og jeg...
Jeg ville vel... Du måtte ikke se anderledes på mig, vel?
Jeg ville ikke have, at du skulle tænke på det,
hver eneste gang du så på mig. For jeg ville ikke se på mig selv.
Jeg følte mig bare så ydmyget.
Da bogen...
...og fotografierne kom ind i vores liv,
hvorfor fortalte du mig det så ikke der, Cath?
Jeg prøvede, Robert.
Men jeg tror,
at når man aldrig har talt om sådan noget... Jeg vidste ikke, hvor jeg skulle starte.
Jeg havde brug for hjælp til at få styr på alle brikkerne.
Finde en mening i det. Det kunne jeg ikke selv.
Og du var bare så vred og følte dig så forrådt
og frastødt. Alt det, jeg havde frygtet, du ville være.
Du lyttede ikke til mig. Jeg kunne ikke tænke klart.
Jeg var bare...
Når jeg talte med dig, fik jeg bare dårlig samvittighed igen. Så...
- Det er jeg virkelig ked af. - Ja.
Vær sød at forstå, at jeg blev ført bag lyset, Cath.
Det forstår jeg skam godt.
Jeg forstår godt, at fotografierne var forvirrende.
Jeg beder dig.
Cath, tilgiv mig.
Jeg burde jo tilgive dig.
Men det kan jeg ikke.
For dig er tanken om, at jeg blev udsat for et overgreb,
meget lettere at håndtere, end tanken om, at den samme person gav mig nydelse.
Du er nærmest lettet over, at jeg blev voldtaget.
Og jeg er bare... Undskyld, men jeg...
...ved ikke, hvordan jeg kan tilgive det.
Catherine og Robert fik skilsmisseaftalen på plads.
Catherine ved, at hendes fremtid er usikker.
men det gør hende ikke noget.
Hun har ikke travlt med at skulle beslutte noget nu.
Det er Nicholas og nuet, hun vil koncentrere sig om.
Catherine er overvældet af taknemlighed over den chance, hendes søn giver hende
for at favne hans kærlighed.
Jeg kan ikke huske det.
Jeg ved det godt.
Det gør mig ondt, Nick.
- Jeg kan ikke huske noget. - Det gør mig ondt.
Undskyld.
Nej, nej.
Undskyld.
Jeg elsker dig.
Ja. Jeg ved det godt. Jeg elsker også dig.
TIL MINDE OM STEVE GOLIN LYNN FAINCHTEIN
BASERET PÅ RENÉE KNIGHTS ROMAN
Tekster af: Eskil Hein