Heti kun pääsin takaisin huoneeseeni,
unohdin muukalaisen välittömästi.
Minulla oli ollut hyvin erityinen päivä poikani kanssa.
Aviomieheni ei ollut paikalla, mutten juuri kaivannut häntä.
Ja pieni pelko pitkästä päivästä edessä -
ja Nicholasin viihdyttämisestä oli mennyt ohi tosi helposti,
ja olin siirtynyt vain olemaan hänen kanssaan.
Tunsin oloni ravituksi ja tyytyväiseksi -
yksinkertaisten ilojen päivästä poikani kanssa.
Olin onnellinen.
TABLETTEJA
Mietin, olinko silloin viimeistä kertaa aidosti onnellinen.
Onko kaikki onnellisuus sen jälkeen ollut teeskentelyä.
Koska vaimosi kirjoitti hyvin oikein hotellihuoneestani ja vaatteista ylläni,
mutta hän ei voinut käsittää tunteitani.
Olin onnellinen.
- Nancy... - Turpa kiinni. Minä puhun.
Olen kuullut riittävästi sinulta.
Niin, vaimosi oli oikeassa monista asioista.
Myös siitä, miten poikasi kuoli.
Äiti. Äiti.
En nukkunut yhtään sinä yönä.
Voidaanko hankkia kumivene?
- Koko kehoani särki. - Kumivene! Kumivene!
Nicholas halusi kovin rannalle.
Kumivene! Kumivene!
- Minun oli vaikea liikkua... - Kumivene! Kumivene!
...mutta me menimme rannalle.
Kumivene!
Ja matkalla minä annoin periksi ja ostin hänelle kumiveneen.
Se oli -
tarpeen, ajattelin silloin, pitämään hänet kiireisenä hiekalla,
kunnes energiani riittäisi menemään veteen hänen kanssaan,
koska olin aivan poikki.
Edellinen yö oli vienyt voimani.
Ei ollut tarkoitus nukahtaa,
mutta nukahdin.
Minä simahdin.
Suljin vain silmäni ja nukahdin.
Heräsin vain, koska tuuli oli yltynyt, ja hiekka pisteli ihoani.
Tiesin heti, että jokin oli vialla.
Aallokko oli kova, ja Nicholas vain...
Hän hymyili. Hän oli uppoutunut pikku maailmaansa.
Nicholas?
- Ja aallokko... - Nicholas!
...kasvoi, ja vene pomppi.
Hän ajautui yhä ulommas merelle.
Kun vesi ylsi vyötärööni, minä vain hyydyin.
Olin aina pelännyt merta, mutta...
Olin varma, että jos uisin hänen luokseen, niin hukkuisimme molemmat.
Miehet aina vaikuttavat hukkuvan pelastaessaan lapsia.
Eivät äidit vaan isät.
Jotkut naiset ovat varmasti tehneet niin,
mutta en muista lukeneeni siitä.
En varmasti ole ainoa, jolta puuttuu rohkeus -
mennä pelastamaan poikani.
Kyselen itseltäni jatkuvasti, että jos rakennus olisi palanut -
tai joku olisi uhannut aseella, olisiko se mennyt toisin.
Olisinko silloin rohjennut?
Olisinko juossut liekkien läpi?
Tai ottanut luodin Nickin sijaan?
En tiedä. Tiedän vain, että meri pysäytti minut.
En vaarantanut henkeäni lapseni vuoksi, ja minun pitää elää sen kanssa.
Ja sitten -
näin hänet.
Hän juoksi rannalla minua kohti -
ja heti veteen päästyään hän sukelsi aaltoihin.
Ei, ei!
Sanat tulivat suustani ennen kuin ehdin pysäyttää ne.
En halunnut sen olevan hän.
Kuka muu hyvänsä.
Ja vain seisoin siinä jähmettyneenä.
Katselin häntä, kun hän ui yhdellä kädellä -
vetäen venettä aalloissa ja näyttäen sankarilliselta.
Mutta meri oli häntä vastaan.
Ja sitten kaksi miestä ryntäsi veteen ja ui heidän luokseen.
Lopulta Nick oli turvassa rannalla.
Kaikki keskittyivät Nickiin ja niihin kahteen mieheen.
Kukaan ei katsonut poikaasi.
Hän oli sankari. He olettivat hänen olevan kunnossa.
Niin, no, vaimosi oli oikeassa.
Näin poikasi kamppailevan aalloissa -
enkä tehnyt asialle mitään.
Hänen huutonsa hukkuivat tuuleen,
enkä tehnyt yhtään mitään auttaakseni häntä.
He saivat hänet veneeseen ja soutivat hänet takaisin rantaan.
Kaikki ryhtyivät toimimaan.
Nicholas sanoi tapahtuneesta vain, että hän oli aivan jäässä.
Hän ei näyttänyt tajuavan, että hän olisi voinut hukkua.
Hän ei sanonut kertaakaan pelänneensä.
Mutta minä pelkäsin.
Pelkään yhä.
Hänellä oli kylmä. Hän halusi palata rannalle,
ja muukalainen tuli ja pelasti hänet.
Niin yksinkertaista.
Hän ei puhunut tapahtumasta enää ikinä.
Rannasta, kumiveneestä tai pojastasi taas. Ei ikinä.
En välitä, oliko Nicholasilla kylmä. Poikani oli kuollut.
Niin. Hän oli kuollut.
Hän hukkui.
Katselit häntä. Et tehnyt mitään.
- Seisoit siellä... - En ole lopettanut!
Istu alas!
Haluan sinun ymmärtävän, mitä edellisenä yönä tapahtui.
Vaimosi perusti kirjansa muutamaan valokuvaan,
mutta ne eivät ole todellisuutta.
Sanoit niin itse. Ne ovat todellisuuden osasia.
Poikasi kuolemaa edeltävänä iltana -
palasin hotellihuoneeseeni ja olin valmis suihkuun.
Nukahtamaan kirjani ääreen.
Kuten sanoin aiemmin, olin onnellinen.
Ei.
Enemmän kuin onnellinen.
Olin riemuissani.
Olin kai jättänyt avaimen lukkoon avatessani sen,
kun yritin olla läikyttämättä viiniä.
Haistoin hänet ennen kuin näin hänet.
Hänen partavetensä oli...
Ole hiljaa.
Ja pystyin maistamaan hänen hikensä.
Voin yhä maistaa sen.
En tiedä, miltä se maistui. Innostukselta kai.
Yllätyin, kun kuulin hänen puhuvan,
koska aiemmin sinä päivänä, kun olin tajunnut hänen katsovan minua,
kun hän hymyili minulle, olin kuvitellut sen eri tavalla.
Luulin, että se olisi hellää.
Mutta ei se ollut.
Se oli vihamielistä.
- Mutta valokuvat... - Niin.
Olen tulossa valokuviin.
Nuole sitä.
Minua ei ollut lyöty aiemmin, joten olin typertynyt.
Hampaani rusahtivat. Korvani soivat.
- Minä vain... - Ole kiltti.
- ...en voinut uskoa, mitä tapahtui. - Jos teen noin taas tai huudat,
viillän sinua ja poikaasi.
Merkitsen kasvonne ikuisesti, helvetti. Ymmärrätkö?
Totteletko siis minua?
...ja riisu helvetti mekkosi.
Äiti. Äiti.
Ole kiltti, ole kiltti.
- Laita takaisin nukkumaan. - Älä satuta häntä.
- Laita nukkumaan. - Ei hätää. Kulta...
- Mene nukkumaan. Olen täällä. - Mutta sinä lupasit -
- pitää oven auki. - Ole kiltti.
Vaienna hänet, helvetti.
Vaienna hänet.
Mikä tuo haju on?
Sillä lailla.
Nuku.
Jos Nick olisi herännyt,
en tiedä, mitä poikasi olisi tehnyt.
Helpotuin siis, kun lähdin huoneesta ja tunsin hänen seuraavan minua.
Ja sitten hän -
tarttui kameraan, ja ajattelin:
"Hän yrittää kiristää minua."
Ja...
Ajattelin voittaa hänet puolelleni. En halunnut hänen satuttavan Nickiä.
Mutten tiennyt, mitä tehdä. Olisiko pitänyt poseerata?
Olin pöyristynyt, koska hän valitsi alusvaatteet,
jotka sain mieheltäni lomaa varten.
Vauhtia.
Nopeammin.
Käänny ympäri.
Pyyhi kasvosi ja hymyile. Ymmärrätkö?
Hymyile nyt.
Paljon parempi. Istu alas.
Lopeta, lopeta.
Älä nyt. Älä nyt.
...rintsikat. Nopeasti. Riisu ne.
Suljin silmäni.
Tunsin itseni likaiseksi ja kutistuneeksi.
Kuulin kameran naksahtelevan ja zoomin vinkuvan,
kun hän tuli yhä lähemmäksi.
Ja...
Tein juuri niin kuin hän pyysi.
Purin ylähuultani. Ähkin, voihkin ja haukoin henkeä.
Toivoin, että hän olisi tyytyväinen ja lähtisi.
Sitten kuulin hänen huokaavan ja voihkaisevan.
Odotin. Pelkäsin liikkua.
Luulin, ettei hän halunnut muuta.
- Sanoin siis: "Ole kiltti ja lähde nyt." - Ole kiltti ja lähde nyt.
Mutta olin tehnyt virheen.
Ei olisi pitänyt sanoa sitä.
Olisi pitänyt teeskennellä, että minäkin halusin sitä.
Ei! Ei, älä!
Tiesin silloin, ettei se ollut ohi,
ja olin kauhuissani.
- Hänellä oli veitsi. - Parasta hymyillä.
Koko sen ajan mietin,
miten saan hänet ulos, miten saan hänet pois Nickin luota.
Ja ajattelin... Toivoin, että hän säälisi meitä.
Ja sitten kuulin äänen.
Se kuulosti haavoittuneelta eläimeltä.
Ja minä tajusin,
että se olin minä.
Koko kehoani sattui kaikkialta.
Sitten hän käänsi minut ja hän...
Hän suuteli minua, ja minä...
Minä maistoin hänen hampaansa ja sylkensä,
ja hänen partavetensä oli kuvottavaa. Pystyin...
Se oksetti minua.
Se oli samaa partavettä, jonka haistoin sinulla sairaalassa.
Ja sitten hän -
painoi polvellaan, ja hän tunki sen todella kovaa reiteeni -
ja työntyi minuun taas.
Ja minä...
Hän lyyhistyi päälleni, ja minä vain...
Hän pysyi siinä, ja olin ansassa. En voinut liikkua.
Ajattelin: "Luoja, anna tämän olla ohi."
Mutta hän aloitti taas.
Niin.
Taistelinko vastaan?
En.
Huusinko? En pystynyt.
Mutta sinun täytyy tietää vain,
että sinun poikasi raiskasi minut yhä uudestaan -
kolmen ja puolen tunnin ajan.
Poikasi pahoinpiteli minua kolme ja puoli tuntia.
Ja sitten hän lopetti. Hän oli saanut tarpeekseen.
Käänny ympäri.
Hymyile.
Sitten hän sanoi minulle:
- "Kiitos. Se oli kivaa." - Kiitos. Se oli kivaa.
Ja kun hän sanoi sen,
halusin hänen kuolevan.
Niin, sinä iltana olisin antanut mitä vain, jotta näkisin hänen kuolevan.
Kun hän siis hukkui,
minä kävelin pois.
Se on totuus.
En voi teeskennellä olevani pahoillani siitä.
En usko. Valehtelet.
- Mitä et usko? - Mitään siitä. Sinä...
Olisit kertonut Nancylle, kun tapasitte, jos se olisi totta.
Olisinko kertonut kuolemaa tekevälle vaimollesi,
että hänen menettämänsä poika raiskasi minut?
Mitä hyötyä siitä olisi ollut?
Kerron sinulle vain siksi, että haluan sinun lopettavan.
Haluan, että jätät minut ja poikani rauhaan.
Ei ole todisteita!
Mitä? Voin antaa rikostekniset todisteet.
Sitäkö haluat? Sitäkö tarvitset?
Hyvä on. Kun hän oli lähtenyt,
tyhjensin kasvovoidepurkin, painoin sen itseäni vasten,
työnsin hänen inhottavan klimppinsä ulos kehostani, suljin kannen -
ja otin sitten valokuvia vammoistani,
mustelmista reisissäni ja fritsuista kaulassani,
jos sattuisin tarvitsemaan niitä todisteiksi myöhemmin.
En tiennyt vielä, mitä halusin tehdä. Minulla ei ollut voimaa mennä poliisille,
enkä halunnut laittaa Nickyä kokemaan sitä.
Ajattelin siis,
että ryhdistäydyn ja teen sen myöhemmin. Huomenna. Seuraavana päivänä.
Sitten hän kuoli.
Ymmärrätkö? Hän kuoli.
Ajattelin:
"Luojan kiitos hän kuoli."
Minun ei tarvitse todistaa viattomuuttani kenellekään.
Minun ei tarvitse puhua siitä, jos en halua.
Minun ei tarvitse elää sitä uudestaan, jos en halua.
Minun ei tarvitse seisoa oikeudessa ja tulla syytetyksi valehtelijaksi.
Että sanotaan, että olin houkutellut miehen huoneeseeni.
Että tunsin hänet, hän tarjosi drinkin baarissa -
ja flirttailin hänen kanssaan, kuten inhottava kirjasi vihjaa.
Minä siis heitin purkin pois.
Ja kun kehitin valokuvat lomaltani,
poistin kaikki todisteet vammoistani -
ja pidin vain iloiset kuvat Nicholasista, Robertista ja minusta.
Ja sitten, jos sinun on pakko tietää,
kun palasin Lontooseen, huomasin...
Tajusin olevani raskaana.
Se olisi voinut olla Robertin,
ja me halusimme kovin toista lasta,
mutta koska en tiennyt, oliko sen isä minut raiskannut mies,
tein abortin.
Mitä laitoit teeheni?
Mitä laitoit teeheni, senkin hullu mulkku?
Älä taistele vastaan.
Sinä nukahdat mutta selviät.
Minä palaan nyt sairaalaan.
Ei.
Teen lopun tästä kaikesta.
Haloo. Voisitteko lähettää taksin? Harrington Road 87.
Voi helvetti.
Nicholas. Hei, olen tri Keith. Voitko avata silmäsi?
Hyvin tehty. Voitko puristaa kättäni?
Voitko puristaa, puristaa? Hyvin tehty.
Sinulla on letku suussasi. Yritämme ottaa sen pois. Sopiiko se?
Näytä. Nosta peukkua. Kiitos.
Hoitaja. Otatko letkun pois?
Suljin hengityskoneen.
Lasken yhdestä kolmeen ja haluan, että yskit sitten. Sopiiko?
Yksi, kaksi, kolme. Yski.
Hyvin tehty, Nicholas.
- Hengitä, Nicholas. - Rauhoitu.
Hyvin menee.
Annan sinulle happea nenän kautta.
Oletko kunnossa?
Missä minä olen?
Mitä minulle tapahtui?
Olet sairaalassa.
Olet hyvissä käsissä. Selitämme myöhemmin, mitä tapahtui.
No, hyvää huomenta, komistus.
MINNE? ITÄ-ACTONIN SAIRAALA
VALITSE BOLT
VAHVISTETTU
KAHVIA
Näitkö tuon? Hän tuli eteen kuin minua ei olisi.
Ihmiset eivät osaa ajaa.
SAAPUU 1 MINUUTIN PÄÄSTÄ
Päivää. Tuletteko kanssani? Kiitos.
Emma, haetko tri Juntan kardiologiset muistiinpanot?
- Kiitos. - Selvä.
Onko hän kunnossa?
Hän heräsi ja on kohtalaisen tajuissaan. Se on hyvä uutinen.
- Puhuuko hän? - Puhuu. Hän on hieman lääketokkurassa.
Hoidamme silti yhä endokardiittia,
joka voi toistua, jos hän jatkaa huumeiden piikittämistä.
Ymmärrän, mutta voisiko hän toipua täysin?
- Kahvia, tohtori? - Hän on hereillä.
Suurkiitos, Emma.
Se on hyvä uutinen.
Huomenna teemme lisää verikokeita, mutta nyt hänen pitää levätä.
Saanko puhua hänelle?
Saatte tavata mutta älkää väsyttäkö häntä. Pitää mennä. Hakulaitteeni soi.
- Ymmärrän. Kiitos. - Ei kestä. Kiitos teille.
Kiitos, Emma. Kerro kardiologiaan,
että olen tulossa. Kiitos.
HYLKÄÄ
Jätä viesti äänimerkin jälkeen.
Äänitä viestisi uudelleen painamalla ruutunäppäintä.
Robert. Tämä on vakavaa.
Stephen Brigstocke on tulossa sairaalaan. Et saa päästää häntä Nicholasin lähelle.
Onko selvä? Et milloinkaan. Ole kiltti, Robert.
Tämä on hyvin tärkeää. Hän on vaarallinen.
Mitä?
Pelkäsin kovin, Nick.
Olen valtavan iloinen, että toivuit.
Me selviämme tästä.
Eikö niin?
Ei se mitään, Nick.
Omaan tahtiisi.
Teidän pitäisi levätä.
- Tässä on ihan hyvä. - Hän tarvitsee lepoa. Hän selviää.
Menkää raittiiseen ilmaan.
Palaan pian, kamu.
No niin, kamu.
Stephen Brigstocke on tulossa sinne.
Älä päästä häntä Nicholasin lähelle missään tapauksessa.
- Olen ulkona, jos tarvitaan. - Selvä.
Stephen Brigstocke on tulossa sinne.
Älä päästä häntä Nicholasin lähelle missään tapauksessa.
ENSIAPU
ENSIAPUOSASTO
Anteeksi, ettekö pääse lujempaa?
- Kameroita on kaikkialla. - On sairaalan hätätilanne.
Olen pahoillani. En voi vaarantaa ajokorttiani.
On perhe elätettävänä.
Niin, niin.
Ovet sulkeutuvat.
- Kauanko tähän menee? - Melkein perillä.
Hei! Minne menette? Ovi kiinni.
Ovet avautuvat.
HOITAJIEN TYÖPISTE
Te palasitte.
Onko hra Ravenscroft yhä täällä?
Hän lähti juuri ulos.
- Kiitos. - Anteeksi. Vierailuaika on klo 8-20.
Robert pyysi, että istun hetken Nicholasin kanssa.
Vain hetken.
Hyvä on, vain hetken. Mutta tarkistakaa tehon hoitajilta ensin.
Kyllä. Tietenkin. Kiitos.
Et saisi olla täällä.
Sinun pitäisi levätä.
En saanut unta. Nicholas huolestutti liikaa.
Tuskin kestäisin, jos...
Nicholas on herännyt.
- Se on oikein hyvä uutinen. - Niin on.
Jää vain hetkeksi.
- Hän tarvitsee lepoa. - Tietenkin.
Kyllä. Kiitos.
Olet hyvä nainen.
Äiti?
Äiti.
Haluan kuolla.
Äiti. Ole kiltti.
Haluan kuolla.
Haluan kuolla. Ole kiltti.
Oletteko kunnossa?
Autan häntä.
Hra Brigstocke, oletteko kunnossa?
- Robert tässä. - Olen pahoillani.
- Olen kovin pahoillani. - Pahoillanne mistä?
Olin väärässä.
- Millä lailla väärässä? - Olin väärässä kaikesta.
Anteeksi, täällä ei saa juosta.
Ei.
Mitä teit pojalleni?
Olen pahoillani.
Cath! Cath!
Cath, olen kovin pahoillani.
- Minun poikani! - Olen pahoillani. Cath, katso minua.
- Kaunis poikani. - Olisi pitänyt kuunnella sinua.
Olen pahoillani.
- Nicky! - Tämä on syytäni. Ei, Nicky on kunnossa.
- Nicky! - Hän on kunnossa. Anteeksi, Catherine.
Ei, ei. Cath, kuuntele. Nick on kunnossa. Hän heräsi.
Hän on turvassa. Hän on turvassa. Älä huoli.
Mitä? Onko hän hereillä?
Hän on hereillä.
- Nicky. - Anteeksi.
Voi luoja. Olen kovin pahoillani.
Ei hätää. Ei se mitään.
Miksette kertonut minulle aiemmin? Miksette sanonut mitään aiemmin?
En ollut tavannut vaimoanne aiemmin.
Sain tietää totuuden vasta tänään.
Tiesitte varmasti, mikä poikanne oli.
Kukaan ei halua uskoa poikansa pystyvän sellaiseen.
Lähetitte sen kirjan perheelleni.
Annoitte ne valokuvat minulle, ja minä säälin teitä.
- Olin kiitollinen helvetin pojallenne. - Ovet avautuvat.
Miten ette voinut tietää?
Miksette kyseenalaistanut sitä?
Ei, hra Ravenscroft, miksi ette itse kyseenalaistanut sitä?
Ovet sulkeutuvat.
VENTOVIERAS - EJ PRESTON
VENTOVIERAS - 18.9.2011
Tiesit aina, että Nancy antoi Jonathanista väärän kuvan,
ja menit mukana -
ohittaen kaikki vihjeet, joiden olisi pitänyt saada huolestumaan pojasta.
Olet ollut yhtä syyllinen harhaisuuteen kuin Nancykin oli.
Ainoa puolustuksesi on se, että teit sen rakkaudesta,
mutta se ei ole kummoinen puolustus.
Olit heikko.
Jätit jälkeesi vain tuskaa.
Tiedät, ettet saa ikinä anteeksi.
Mikään ei voi hyvittää haaskattua elämää.
Mikään ei voi puhdistaa sinua.
Mikään ei voi armahtaa sinua.
Edelläsi ei ole mitään.
Vain tyhjyys odottaa.
Olen pahoillani.
En voi edes kuvitella, mitä kamaluuksia koit silloin.
Ja nyt.
Olin todella tyhmä.
En anna ikinä itselleni anteeksi, Cath.
En tiennyt.
Miksi...?
Miksi et kertonut minulle?
Minä...
Minä kai...
En halunnut sitä elämäämme.
Halusin suojella sinua ja Nickiä siltä.
Ja siltä, kuinka vihainen olin.
Minä kai...
En halunnut, että pidät minua erilaisena.
En halunnut, että joutuisit ajattelemaan sitä,
joka kerta, kun katsot minua.
Koska en halunnut katsoa itseäni.
Se oli kovin nöyryyttävää.
Kun se kirja -
ja ne kuvat tulivat elämäämme,
mikset kertonut minulle silloin?
Minä yritin, Robert.
Tiedäthän? Mutta kai kun -
ei ole koskaan puhunut sellaisesta... En tiennyt, mistä aloittaa.
Tarvitsin apua sen analysoimiseen.
Sen tajuamiseen. En pystynyt siihen yksin.
Ja sinä olit kovin vihainen, ja petetty,
ja sinua etoi.
Kaikkea sitä, mitä pelkäsin sinun olevan.
Et kuunnellut minua. En pystynyt ajattelemaan.
Minä vain...
Sinulle puhuminen sai minut tuntemaan syyllisyyttä taas.
Siispä...
- Olen pahoillani. - Niin.
Yritä ymmärtää, että minua huijattiin.
Minä ymmärrän sen.
Ymmärrän, että ne valokuvat olivat hämmentäviä.
Ole kiltti.
Anna minulle anteeksi.
Tiedän, että pitäisi antaa.
Mutta totuus on, etten voi.
Koska sinun on jotenkin helpompi käsitellä ajatusta siitä, että minut raiskattiin,
kuin ajatusta siitä, että nautin toisesta ihmisestä.
Aivan kuin olisit helpottunut siitä, että minut raiskattiin.
Ja minä vain... Anteeksi, minä...
En tiedä, miten antaa se anteeksi.
Catherine ja Robert viimeistelivät avioerosopimuksensa.
Catherine tietää, että hänen tulevaisuutensa on epävarma,
muttei välitä.
Hänellä ei ole kiire päättää mistään.
Hän haluaa keskittyä Nicholasiin ja nykyhetkeen.
Catherine on kiitollinen pojaltaan saamastaan tilaisuudesta -
ottaa vastaan tämän rakkaus.
En muista.
Tiedän.
Olen kovin pahoillani, Nick.
- En muista mitään. - Olen kovin pahoillani.
Anteeksi.
Ehei.
Anteeksi.
Rakastan sinua.
Jep.
Tiedän. Niin minäkin sinua.
STEVE GOLININ JA LYNN FAINCHTEININ MUISTOLLE
PERUSTUU RENÉE KNIGHTIN ROMAANIIN
RAUHAA RAUHAA RAUHAA
Tekstitys: Jari Vikström