VII. RÉSZ
Ahogy visszamentem a szobámba,
az idegen azonnal elillant az agyamból.
Annyira különleges napom volt a fiammal.
Mármint a férjem nem volt ott, de nem hiányzott annyira.
És az az enyhe félelem, amit az előttem álló nap miatt éreztem,
meg amiatt, hogy le kell kötnöm Nicholast, nagyon könnyen elszállt,
és átcsúsztam abba, hogy... csak simán vele vagyok.
Elégedett voltam, elteltem
a fiammal töltött nap egyszerű örömeivel.
Boldog voltam.
TABLETTÁK
Nem tudom, ez volt-e az utolsó alkalom, hogy igazán boldog voltam.
Hogy az ezt követő minden boldogságom nem csak tettetés volt-e.
Mert a felesége nagyon részletesen leírta,
milyen volt a hotelszobám, és mi volt rajtam,
de azt nem tudta kitalálni, hogy mit érzek.
Boldog voltam.
- Nancy min... - Fogja be, még beszélek.
Magától már eleget hallottam.
Igen, a feleségének sok mindenben igaza volt...
abban is, hogyan halt meg a fiuk.
Anyu. Anyu.
Akkor egész éjjel nem aludtam.
Lehet egy csónakunk?
- Fájt az egész testem. - Csónak! Csónak!
Nicholas mindenképp a partra akart menni.
Csónak! Csónak!
- Én alig tudtam mozogni... - Csónak! Csónak!
...de lementünk a partra.
Csónak!
És útközben beadtam a derekam, és vettem neki egy csónakot.
Azt hittem akkor...
hogy életmentő lesz, tudja, mert leköti őt a homokban,
amíg lesz annyi energiám, hogy bemenjek vele a vízbe,
mert ki voltam merülve.
Az éjszaka elszívta minden erőmet.
Nem akartam elaludni,
mégis elaludtam.
Kikapcsoltam.
Lehunytam a szemem, és elaludtam.
Csak azért ébredtem fel, mert feltámadt a szél, és a homok böködte az arcom.
És azonnal tudtam, hogy valami baj van.
És a tenger viharos volt. És Nicholas pedig csak...
Mosolygott. El volt merülve a saját kis világában.
Nicholas?
- És a hullámok meg... - Nicholas!
...egyre nőttek, és a csónak ugrált.
És egyre kijjebb és kijjebb vitte őt a víz.
És mikor a tenger a derekamig ért, egyszerűen le... lefagytam.
Tudja, mindig is féltem a tengertől, de...
És, tudja, biztos voltam abban, hogyha kimegyek... kiúszom hozzá,
akkor mindketten megfulladunk.
Valahogy mindig férfiak fulladnak meg gyerekek mentése közben.
Nem az anyák, hanem az apák.
Nem tudom, biztos volt már nő, aki megtette,
de én nem emlékszem, hogy olvastam volna róla.
Biztos nem én vagyok az egyetlen, akiből hiányzik a bátorság,
hogy a fia után menjen.
Folyton azt kérdezem magamtól, ha egy lángoló épületről lett volna szó,
vagy ha valaki fegyvert fogott volna rá, más lett volna a helyzet?
Akkor... összeszedtem volna a bátorságom?
Mármint akkor... berohanok a tűzbe?
Vagy... a golyó elé vetem magam Nickért?
Nem tudom. Csak azt tudom, hogy... a tenger eltántorított.
Nem kockáztattam az életemet a gyerekemért, és ezzel együtt kell élnem.
És aztán...
megláttam őt.
Ahogy futott le a parton felém,
és amint elérte a tengert, a hullámokba vetette magát.
Ne, ne, ne!
És kibuktak a számon a szavak...
- Ne! - ...el se haraphattam őket.
Csak ne ő legyen az. Ő ne.
Bárki, csak ne ő.
És ott álltam, ledermedve.
És csak figyeltem, ahogy úszott fél kézzel,
húzta a csónakot át a hullámokon, hősies látványt nyújtva.
De a tenger ellene volt.
És aztán az a két férfi
berohant a vízbe, és kiúsztak hozzájuk.
És aztán Nick végre biztonságban kint volt a parton.
És mindenki Nickyre és a két férfira koncentrált.
Senki sem figyelt a maga fiára.
Ő volt a hős. Gondolták, biztos rendben van.
Igen. A feleségének igaza volt.
Tényleg láttam, ahogy a fia küszködik a hullámok közt...
és nem tettem semmit az érdekében.
A kiáltásait elvitte a szél,
és én a kisujjamat se mozdítottam, hogy segítsek neki.
Betették a csónakba, visszaeveztek vele a partra,
és mindenki akcióba lendült.
És Nicholas csak annyit fűzött az eseményhez, hogy majd’ megfagy.
Úgy tűnt, nem tudja, hogy megfulladhatott volna.
Egyszer se mondta, hogy félt.
De én féltem.
Most is félek.
Ő csak fázott, vissza akart menni a partra,
és jött egy idegen, és megmentette.
Ilyen egyszerű.
És soha többet nem említette az incidenst.
Tudja, a partot, a csónakot, a maga fiát. Soha.
Nem érdekel, hogy Nicholas fázott-e. Az én fiam meghalt.
Igen. Igen, meghalt.
Megfulladt.
Végignézte. Nem tett semmit!
- Ott állt... - Nem fejeztem be!
Üljön le!
Szeretném, ha megértené, mi történt az előző éjszaka!
A felesége néhány fotóra alapozta ezt a könyvet,
de a fényképek nem a valóság.
Maga mondta, hogy a képek a valóság töredékei.
A fia halála előtti éjszakán
visszamentem a hotelszobámba, készen arra, hogy lezuhanyozzak.
Hogy a könyvemet olvasva elaludjak.
Mint mondtam, boldog voltam.
Nem.
Még annál is több.
Átjárt az öröm.
Biztos benne hagytam a kulcsot az ajtóban, amikor kinyitottam,
hogy ne öntsem ki a boromat.
Tudja, már megéreztem a szagát, mielőtt megláttam.
Az arcszesze...
Hallgass. Hallgass.
És éreztem az izzadságát.
Még most is érzem az izzadságát.
Nem tudom, milyen volt. Valószínűleg izgalomszagú.
És meglepő volt hallani a beszédét,
mert aznap korábban,
amikor észrevettem, hogy figyel engem,
tudja, mikor rám mosolygott, másképp képzeltem el.
Azt hittem, szelíd lesz.
De nem volt szelíd.
Gyűlöletes volt.
- De a fényképek... - Igen.
Igen, rátérek a fényképekre.
Nyaljad.
Még sosem ütöttek meg, úgyhogy megdöbbentem.
A fogam csikorgott. A fülem csöngött.
- Egyszerűen... - Kérlek.
- ...nem tudtam elhinni, ami történik. - Ha még egy ilyen lesz, vagy sikítasz,
kurvára megváglak, és a fiadat is!
Egy életre megjelölöm az arcotokat, baszod! Megértetted?
Szóval megteszed, amit mondok?
...és vedd le a kurva ruhád!
Anyu. Anyu.
Kérlek, kérlek!
- Altasd el. - Kérlek. Őt ne bántsd.
- Altasd el, baszod! - Semmi baj. Kicsim...
- Kicsim, feküdj vissza. Itt vagyok. - De megígérted,
- hogy nyitva lesz az ajtó. - Kérlek.
Hallgattasd el!
Hallgattasd el a faszba!
Mi ez a szag?
Így, ni.
Aludj csak.
Ha Nick felébredt volna...
nem tudom, a fia mit tett volna.
Úgyhogy megkönnyebbültem, mikor kijöttem a szobából, és éreztem, hogy követ.
És aztán...
fogta a fényképezőt, és én meg azt gondoltam:
„Megpróbál zsarolni.”
És...
azt gondoltam: „Meggyőzöm valahogy.”
Nem akartam, hogy bántsa Nicket.
De nem tudtam, mit tegyek. Mit kéne csinálnom? Pózoljak?
És elszörnyedtem, mert azt a fehérneműt választotta,
amit a férjemtől kaptam a nyaralásra.
Tempó!
Gyorsabban.
Fordulj meg.
Töröld meg az arcod, és mosolyogj. Megértetted?
Most mosolyogj.
Igen, sokkal jobb. Ülj le.
Állj, állj, állj.
Rajta. Csináld.
...melltartót. Gyerünk. Vedd fel.
Lehunytam a szemem.
Mocskosnak, fonnyadtnak éreztem magam.
És hallottam a fényképező kattogását és az objektív nyekergését,
ahogy egyre közelebb és közelebb jött.
És...
Pontosan azt tettem, amit kért.
Beharaptam a felső ajkam. Nyögtem. Nyöszörögtem. Ziháltam.
Abban a reményben, hogy megelégszik ezzel, és elmegy.
Aztán hallottam, ahogy sóhajt és nyög...
...és vártam. Féltem megmozdulni.
És azt gondoltam, csak ennyit akart.
- Így azt mondtam: „Kérlek, most menj el.” - Kérlek, most menj el.
De hibát követtem el.
Nem kellett volna ezt mondanom.
Kár volt úgy tennem, mintha én is ezt akartam volna.
Ne! Ne, ne csináld!
És akkor már tudtam, hogy nincs vége...
és meg voltam rémülve.
- Kés volt nála. - Ajánlom, hogy kurvára mosolyogj!
És egész végig csak arra gondoltam,
hogy érem el, hogy eltűnjön.
Hogy távolítom el Nick közeléből?
Azt gondoltam... Azt reméltem, valamikor megsajnál minket.
Aztán meghallottam ezt a hangot.
Olyan volt, mint egy sebesült állat.
És ráeszméltem...
hogy én voltam az.
És sajgott az egész testem. Mindenhol.
És aztán megfordított, és...
és megcsókolt, én meg...
éreztem a fogait és a nyálát,
és az arcszesze egyszerűen... Undorító volt.
Ettől...
Hányingerem lett.
Ugyanaz az arcszesz volt, amit magán éreztem a... a kórházban.
Aztán pedig...
...összeszorította a térdét, aztán... nagyon erősen belefúrta a combomba,
és újra belém erőszakolta magát.
Én meg...
Rám zuhant, én pedig csak...
Ott maradt, én meg csapdába estem. Mozdulni se tudtam.
Azt gondoltam: „Kérlek, istenem, legyen vége.”
De újrakezdte.
Igen.
Hogy küzdöttem-e?
Nem.
Sikítottam? Nem, nem tudtam.
De csak annyit kell tudnia, hogy...
a fia megerőszakolt, újra és újra,
három és fél órán keresztül.
A fia kegyetlenkedett velem, három és fél órán át.
És aztán abbahagyta. Elege lett.
Fordulj meg.
Mosolyogj.
Aztán azt mondta nekem:
- „Köszönöm. Ez jólesett.” - Köszönöm. Ez jólesett.
És amikor ezt mondta,
azt akartam, hogy meghaljon.
Igen, akkor este bármit megadtam volna azért, hogy lássam őt meghalni.
Úgyhogy amikor fuldoklott...
én elsétáltam.
Ez az igazság.
És nem tehetek úgy, mintha sajnálnám.
Nem hiszek magának. Hazudik.
- És mi az, amit nem hisz el? - Ebből semmit. Maga... Maga...
Elmondta volna Nancynek, mikor találkoztak, ha ez... ha ez igaz lenne.
Elmondtam volna a haldokló feleségének,
hogy megerőszakolt a fia, akit elveszített?
Mi értelme lett volna?
Most is csak azért mondom el magának, mert szeretném, ha leállna.
Azt akarom, hogy hagyjon békén minket a fiammal.
Nincs bizonyítéka!
Tessék? Átadhatom az igazságügyi bizonyítékot.
Ezt akarja? Ez kell magának?
Jól van. Nos, miután a fia távozott,
kiürítettem egy arckrémes tégelyt, és magamhoz nyomtam,
és kipréseltem az undorító masszáját a testemből,
és rácsavartam a tetőt,
aztán fotókat készítettem a sebesüléseimről, tudja, a sebekről...
a combomon, a harapásokról a nyakamon,
ha netán szükségem lenne később bizonyítékra, mert...
Még nem tudtam, hogy mit akarok csinálni.
Nem volt erőm a rendőrségre menni,
és nem... Nem akartam Nickyt kitenni ennek.
Úgyhogy azt gondoltam,
összeszedem magam, és később megteszem, érti?
Holnap. Másnap.
De aztán ő meghalt.
Érti már? Meghalt.
És gondoltam...
„Hála istennek, hogy meghalt.”
Senkinek sem kell bizonygatnom az ártatlanságomat.
Nem kell beszélnem róla, ha nem akarok.
Nem kell újraélnem, ha nem akarom.
Nem kell bíróság elé állnom, hogy lehazugozzanak!
Hogy azt mondják, hogy a szobámba csábítottam egy férfit.
Hiszen már ismertem, meghívott egy italra a bárban,
és flörtöltem vele, ahogy az undorító könyve sugallja.
Úgyhogy kidobtam a tégelyt.
És mikor előhívattam a nyaralási fotóimat,
töröltem minden bizonyítékot a sérüléseimről,
és csak a boldog képeket hagytam meg,
Nicholasról, Robertről és rólam.
Aztán, ha tudni akarja...
mikor visszaértem Londonba, felfede...
Rádöbbentem, hogy terhes vagyok.
És le-lehetett volna Roberté is, és...
annyira akartunk még egy gyereket...
de mivel nem tudtam, hogy az a férfi-e az apja, aki megerőszakolt,
elvetettem.
Mit tett a teámba?
Mit tett a teámba, maga tébolyult fasz?
Ne küzdjön ellene.
El fog aludni, de nem lesz semmi baja.
Én most visszamegyek a kórházba.
Nem.
Véget vetek az egésznek.
Halló. Igen. Küldenének egy taxit, kérem?
Harrington Road 87.
Ó, baszki.
Nicholas. Üdv, dr. Keith vagyok. Ki tudná nekem nyitni a szemét, kérem?
Jól van, Nicholas. Meg tudná szorítani a kezem?
Szorítsa, szorítsa. Jól van.
Nicholas, cső van a szájában.
Megpróbáljuk kihúzni, rendben? Rendben van?
Hadd lássam. Fel a hüvelykujját. Köszönöm.
Nővér. Extubálhatunk?
Lekapcsoltam a lélegeztetőt.
Nicholas, most egytől háromig számolok,
és akkor köhögjön, rendben?
Egy, kettő, három. Köhögjön. Köhögjön.
Szép volt, Nicholas. Jól van.
- Nagy levegő, Nicholas. Lélegezzen. - Lazítson.
Nagyon jól csinálja.
Most oxigént adok magának orron át.
Jól van, Nicholas?
Hol vagyok?
Mi történt velem?
Nicholas, kórházban van.
Jó kezekben van.
Majd később elmagyarázzuk, mi történt, jó?
Nahát. Jó reggelt, szépfiú.
HOVÁ? EAST ACTON-I KÓRHÁZ
VÁLASSZON KOCSIT
FOGLALÁS MEGERŐSÍTVE
KÁVÉ
Látja ezt? Bevág elém, mintha itt se lennék.
A népek nem tudnak vezetni.
1 PERC MÚLVA ÉRKEZIK
Üdv, uram. Velem jönne, kérem? Köszönöm.
Emma, idehozná dr. Junta kardiológiai jegyzeteit?
- Köszönöm. - Jó.
Jól van?
Felébredt. Aránylag tudatánál van. Úgyhogy ez jó hír.
Tud... Tud beszélni?
Igen. Kicsit el van kábulva.
Viszont még mindig kezeljük endokarditisszel,
ami visszatérhet, ha továbbra is drogokat használ.
Értem. Megértettem, de fel tud teljesen épülni?
- Kávét? - Ébren van, tudatánál van...
Köszönöm, Emma.
...ami pozitív hír.
Holnap újabb vértesztet csinálunk, de jelenleg pihennie kell.
Kérem... Kérem, beszélhetek vele?
Megnézheti, de kérem, ne fárassza ki.
Megyek. Szól a csipogóm.
- Megértem. Köszönöm, doktornő. - Szívesen. Köszönöm.
Kösz, Emma. Szóljon a kardiológiának, hogy megyek. Köszönöm.
ELUTASÍT
Kérem, hagyjon üzenetet a sípszó után.
Az üzenet újrarögzítéséhez nyomja meg a kettőskeresztet.
Robert. Ez most komoly.
Stephen Brigstocke úton van a kórház felé.
Nem engedheted Nicholas közelébe.
Oké? Semmikor. Kérlek, Robert.
Ez nagyon fontos.
Veszélyes ember.
Mi van?
Annyira féltem, Nick.
Elmondhatatlanul örülök, hogy magadhoz tértél.
Át fogjuk vészelni.
Oké?
Semmi baj, Nick.
Ahogy érzed.
Pihennie kéne.
- Megvagyok. - Neki is pihennie kell.
Nem lesz semmi baja.
Levegőzzön egyet.
Rögtön jövök, cimbora.
Jól van, cimbora.
STEPHEN BRIGSTOCKE ÚTON VAN ODA.
SEMMIKÉPP SE ENGEDD NICHOLAS KÖZELÉBE.
- Kint leszek, ha kellek. - Rendben.
STEPHEN BRIGSTOCKE ÚTON VAN ODA. SEMMIKÉPP SE ENGEDD NICHOLAS KÖZELÉBE.
BALESETI ÉS SÜRGŐSSÉGI
SÜRGŐSSÉGI ELLÁTÁS
Bocsánat, nem mehetnénk gyorsabban?
- Mindenhol kamerák vannak. - Igen, de ez kórházi vészhelyzet.
Sajnálom, nem lehet több büntetőpontom.
Etetnem kell a családomat.
Igen. Igen. Igen. Igen.
Ajtók záródnak.
- Meddig tart még? - Majdnem ott vagyunk.
Hé! Hová megy? Csukja be az ajtót.
Ajtók nyílnak.
NŐVÉRPULT
Visszajött.
Mr. Ravenscroft még itt van?
Igazából pont most ment ki.
Köszönöm.
Bocsánat. Nyolctól nyolcig van látogatás.
Robert megkért, hogy kicsit üljek be Nicholashoz.
Csak egy percre.
Jó, csak egy percre. De előbb szóljon az intenzíves nővéreknek, jó?
Igen. Persze. Köszönöm.
Nem kéne itt lennie.
Pihennie kéne, drágám.
Nem tudtam aludni. Nagyon aggódtam Nicholasért.
Nem hiszem, hogy kibírnám, ha...
Nicholas felébredt.
Ez nagyon jó hír.
Valóban.
Csak egy percet maradhat, jó?
Pihennie kell.
Természetesen.
Igen. Köszönöm.
Maga egy rendes nő.
Anya?
Anya.
El akarok menni.
Anya. Kérlek.
El akarok menni.
Kérlek, hadd menjek el.
Uram, jól van?
Átveszem.
Mr. Brigstocke, jól van?
- Robert vagyok. - Sajnálom.
- Annyira sajnálom. - Sa... S...
Mit sajnál?
Tévedtem.
- Miben tévedett? - Mindenben tévedtem.
Elnézést, itt nem szabad futni.
Nem.
Mit tett a fiammal?
Sajnálom.
Cath! Cath!
Cath, úgy sajnálom! Cath, úgy sajnálom.
- Ó, fiam! Fiam! - Úgy sajnálom. Cath, nézz rám.
- Gyönyörű fiam! - Hallgatnom kellett volna rád. Sajnálom.
- Nicky! Nicky! - Az én hibám. Nem, nem. Nicky jól van.
- Nicky! - Ő jól van. Úgy sajnálom, Catherine.
Nem, nem. Nick... Cath, figyelj. Nick jól van. Felébredt.
Biztonságban van. Épségben van.
Épségben van, ne aggódj.
Tessék? Nick... Felébredt?
Felébredt.
- Nicky. - Elnézést.
Ó, istenem. Úgy sajnálom.
Semmi baj. Kérlek, semmi baj.
Várjon, miért nem mondta el korábban?
Miért nem mondott semmit... semmit korábban?
Sosem találkoztam a feleségével korábban.
Nem tudtam az igazságot egészen máig.
De azt nyilván tudta, hogy a fia micsoda.
Senki sem akarja elhinni, hogy a fia képes ilyesmit tenni.
De elküldte azt a könyvet a családomnak.
Eljuttatta hozzám a fotókat, és én sajnáltam magát.
- Hálás voltam a kibaszott fiának. - Ajtók nyílnak.
Hogy lehet, hogy nem tudta?
Miért nem kételkedett benne?
Nem, Mr. Ravenscroft. Maga miért nem kételkedett?
Ajtók záródnak.
VADIDEGEN
2011. SZEPTEMBER 18.
Mindig tudtad, hogy Nancy olyanra színezte ki Jonathant, amilyen nem volt,
és te belementél a játékba,
figyelmen kívül hagyva minden jelet, ami kellemetlen érzést keltett benned.
Ugyanolyan bűnös voltál az önáltatásban, mint ő.
Az egyetlen mentséged, hogy szeretetből tetted,
de ez nem nagy mentség.
Gyönge voltál.
Nem hagytál mást magad mögött, csak fájdalmat, amerre jártál.
Tudod, hogy sosem lelsz megbocsátásra.
Semmi sem tehet jóvá egy kárba veszett életet.
Semmi sem tisztíthat meg.
Semmi sem oldozhat fel.
Nincsen előtted semmi.
Csak az üresség vár.
Annyira sajnálom.
El sem tudom képzelni a borzalmakat, amiket átéltél akkor.
És most.
Olyan hü... hülye voltam.
Soha... Soha nem bocsátom meg magamnak, Cath.
Nem tudtam.
Miért nem...
Miért nem mondtad soha?
Én...
Gondolom...
Nem akartam, hogy betolakodjon az életünkbe.
Nem, meg akartalak védeni téged és Nicket az egésztől, érted.
És attól, tudod, hogy mennyire dühös voltam, és...
Gondolom...
Nem akartam, hogy másmilyennek láss, érted?
Nem akartam, hogy erre kelljen gondolnod, tudod,
mindig, amikor rám nézel.
Mert én nem... Nem is akartam magamra nézni.
Annyira meg voltam... alázva.
Amikor... Amikor a könyv...
és azok a fotók betörtek az életünkbe,
miért nem... Akkor miért nem mondtad el, Cath?
Próbáltam, Robert.
Tudod? De... Gondolom, mivel te...
te sosem beszéltél ilyesmiről, hát...
Nem tudtam hogy belefogni. Segítség kellett, hogy szétszálazzam a részeket.
Hogy értelmezzem. Egyedül nem voltam rá képes.
Téged meg úgy... átjárt a düh, és az árulás,
és, tudod, az undor.
Amitől mindig rettegtem, hogy ilyesmiket váltok ki, és...
Meg se hallgattál. És tudod, nem tudtam gondolkozni.
Már csak az...
Csak attól, hogy beszéltem veled, megint bűntudatom lett.
Úgyhogy...
- Úgy sajnálom. - Igen.
Kérlek, értsd meg, hogy engem... Engem félrevezettek, Cath.
Nem, ezt megértem.
Megértem, hogy a fotók nagyon összezavartak.
Kérlek.
Cath, kérlek, bocsáss meg.
Tudom, hogy meg kéne bocsátanom.
De az az igazság, hogy nem tudok.
Mert te... azzal a gondolattal, hogy valaki erőszakot követett el rajtam,
sokkal könnyebben megbarátkoztál, mint azzal, hogy valaki gyönyört okozott nekem.
Tudod, szinte mintha... megkönnyebbültél volna, hogy megerőszakoltak.
Egyszerűen... Bocs, én...
Nem tudom, hogy lehet megbocsátani.
Catherine és Robert véglegesítették a válási egyezségüket.
Catherine tudja, hogy a jövője bizonytalan,
de nem bánja.
Most nem akar elkapkodni semmilyen döntést.
Nicholasra és a jelenre szeretne koncentrálni.
Catherine-t eltölti a hála, amiért a fia alkalmat ad neki,
hogy teljesen átadja magát a fia szeretetének.
Nem emlékszem.
Tudom.
Úgy sajnálom, Nick.
Semmire sem emlékszem.
Úgy sajnálom.
Ne haragudj.
Ó, dehogy.
Ne haragudj.
Szeretlek.
Igen.
Tudom. Én is szeretlek.
STEVE GOLIN ÉS LYNN FAINCHTEIN SZERETŐ EMLÉKÉRE
RENÉE KNIGHT REGÉNYE ALAPJÁN
A feliratot fordította: Speier Dávid