Tiklīdz es atgriezos savā numurā,
šis svešinieks momentā izgaisa man no prāta.
Man bija bijusi tik īpaša diena kopā ar manu dēlu.
Nu, vīra tur nebija, bet viņa nemaz tik ļoti nepietrūka.
Un tās nelielās bailes, ko jutu par gaidāmo garo dienu
un to, ka jāizklaidē Nikolass, bija izgaisušas tik viegli,
un es vienkārši... biju kopā ar viņu.
Es jutos piepildīta un apmierināta
no vienkāršu izpriecu pilnas dienas ar savu dēlu.
Es biju laimīga.
Es tiešām prātoju, vai tā bija pēdējā reize, kad esmu bijusi patiesi laimīga.
Vai visa laime pēc tam nav bijusi tikai izlikšanās.
Ziniet, jūsu sieva ļoti precīzi ir aprakstījusi
manu viesnīcas numuru un to, kas man bija mugurā,
taču viņa nav spējusi izprast to, kā es jutos.
Es biju laimīga.
- Nensija vi... - Apklustiet! Es runāju.
Jūs esmu dzirdējusi pietiekami.
Jā, jūsu sievai bija taisnība par daudz ko.
Arī par to, kā nomira jūsu dēls.
Mammīt! Mammīt!
Tonakt es vispār negulēju.
Vai varam nopirkt laiviņu?
- Viss mans ķermenis sāpēja. - Laiviņu, laiviņu!
Nikolass... Viņš nespēja sagaidīt, kad iesim uz pludmali.
Laiviņu, laiviņu!
- Es knapi spēju kustēties... - Laiviņu, laiviņu!
...taču mēs aizgājām uz pludmali.
Laiviņu!
Un pa ceļam es padevos un nopirku viņam laiviņu.
Tā bija...
īsts glābiņš - tā es toreiz nodomāju. Palīdzēs viņu nodarbināt smiltīs,
līdz man būs pietiekami daudz spēka, lai varētu iet ar viņu ūdenī.
Jo es biju pārgurusi.
Iepriekšējā nakts bija izsūkusi man spēkus.
Es nebiju domājusi aizmigt,
bet tā notika.
Es atslēdzos.
Vienkārši aizvēru acis un aizmigu.
Es pamodos tikai tāpēc, ka bija sacēlies vējš un smiltis skrāpēja man ādu.
Un es uzreiz zināju - kaut kas nav labi.
Un jūra bija tik bangaina. Un Nikolass bija pavisam...
Viņš smaidīja, iegrimis pats savā pasaulītē.
Nikolas?
- Un viļņi... - Nikolas!
...kļuva lielāki, un laiva lēkāja.
Viņu vilka arvien dziļāk un dziļāk jūrā.
Un, kad ūdens sniedzās man līdz viduklim, es vienkārši sastingu.
Man vienmēr ir bijis bail no jūras, bet...
Un es biju pārliecināta, ka, ja es ietu... peldētu pie viņa,
ka mēs abi noslīktu.
Šķiet, vienmēr tie ir vīrieši, kas noslīkst, glābjot bērnus.
Tās nav mātes. Tie ir tēvi.
Nez. Gan jau to ir izdarījušas arī dažas sievietes,
bet es neatceros, ka būtu par to lasījusi.
Es noteikti neesmu vienīgā, kam ir pietrūcis drosmes
doties pakaļ dēlam.
Es nebeidzu sev jautāt: ja tā būtu degoša māja
vai ja kāds tēmētu ar ieroci, vai būtu bijis citādi?
Vai tad man drosmes pietiktu?
Vai es būtu skrējusi cauri ugunij
vai uzņēmusi Nika vietā lodi?
Nezinu. Zinu tikai to, ka jūra mani apturēja.
Es neriskēju ar dzīvību sava bērna dēļ, un ar to man ir jāsadzīvo.
Un tad...
es ieraudzīju viņu.
Un viņš skrēja pa pludmali uz manu pusi.
Un, tiklīdz viņš sasniedza jūru, viņš ienira viļņos.
Nē, nē!
Un tie vārdi izlauzās man no mutes...
- Nē! - ...pirms spēju tos apturēt.
Es negribēju, ka tas ir viņš.
Ne viņš. Jebkurš, bet ne viņš.
Un es tur vienkārši stāvēju. Sastingusi.
Un es skatījos, kā viņš peld ar vienu roku,
velkot laiviņu caur viļņiem. Izskatoties kā varonis.
Bet jūra bija pret viņu.
Un tad tie divi vīrieši -
viņi ieskrēja ūdenī un peldēja pie viņiem.
Un tad beidzot Niks bija drošībā krastā.
Un visi skatījās tikai uz Nikiju un abiem vīriem.
Uz jūsu dēlu neskatījās neviens.
Viņš bija varonis. Visi pieņēma, ka ar viņu viss kārtībā.
Jā, jūsu sievai bija taisnība.
Es tiešām redzēju, kā jūsu dēls viļņos cīnās...
un nedarīju viņa labā neko.
Viņa kliedzieni pazuda vējā,
un es neizdarīju itin neko, lai viņam palīdzētu.
Viņi iecēla viņu laivā un izveda krastā,
un visi darīja, ko varēja.
Un Nikolass par to visu pateica tikai to, ka viņam bijis auksti.
Šķita - viņš neaptver, ka varēja noslīkt.
Viņš ne reizi nepateica, ka viņam būtu bijis bail.
Bet man bija bail.
Ir joprojām.
Viņam tikai bija auksti, viņš gribēja atpakaļ uz pludmali,
un kāds svešinieks atpeldēja un viņu izglāba.
Tik vienkārši.
Un to gadījumu viņš nekad vairs nav pieminējis.
Pludmali, laiviņu, jūsu dēlu. Nekad.
Man vienalga, vai Nikolasam bija auksti. Mans dēls bija miris.
Jā. Jā, viņš bija miris.
Viņš noslīka.
Jūs noskatījāties. Neko nedarījāt.
- Jūs tur stāvējāt... - Es neesmu beigusi!
Sēdiet nost!
Es gribu, lai jūs saprastu, kas notika iepriekšējā naktī.
Jūsu sieva balstīja šo grāmatu uz dažām fotogrāfijām,
bet fotogrāfijas nav īstenība.
Jūs pats teicāt - tās ir īstenības fragments.
Tajā naktī pirms jūsu dēla nāves
es atgriezos savā viesnīcas numurā un biju gatava iet dušā.
Aizmigt, lasot grāmatu.
Kā jau teicu, es biju laimīga.
Nē.
Vairāk nekā laimīga.
Es biju līksma.
Acīmredzot biju atstājusi atslēgu durvīs, kad tās atvēru,
cenšoties neizliet savu vīnu.
Es viņu saodu, pirms ieraudzīju.
Viņa pēcskūšanās losjons bija...
Klusu!
Un es... sajutu viņa sviedru garšu.
Sajūtu to joprojām.
Nezinu, pēc kā tie garšoja. Droši vien pēc uzbudinājuma.
Un es biju pārsteigta, kad izdzirdēju viņa balsi,
jo iepriekš tajā dienā,
kad es sapratu, ka viņš uz mani skatās,
kad viņš man uzsmaidīja, biju to iztēlojusies citādi.
Domāju, ka balss būs maiga.
Bet tā nebija maiga.
Tā bija naidīga.
- Bet fotogrāfijas... - Jā.
Jā, līdz fotogrāfijām es tikšu.
Nolaizi!
Man neviens nekad nebija sitis, tāpēc es apstulbu.
Man nokrakšķēja zobi. Ausis džinkstēja.
- Es vienkārši... - Lūdzu.
- ...nespēju noticēt, ka tas notiek. - Ja vēlreiz tā darīsi vai kliegsi,
es sagraizīšu gan tevi, gan tavu dēlu.
Es iezīmēšu jūsu sejas uz mūžu. Skaidrs?
Nu, vai darīsi, kā teikšu?
...un novelc savu kleitu!
Mammīt!
Lūdzu, lūdzu!
- Noliec viņu gulēt! - Lūdzu! Nedari viņam pāri!
- Noliec viņu atkal gulēt! - Viss kārtībā. Mīļais...
- Mīļais, čuči tālāk! Es tepat esmu. - Bet tu apsolīji
- atstāt durvis vaļā, mammīt. - Lūdzu!
Lai viņš aizveras!
Gādā, lai viņš aizveras!
Kas tā par smaržu?
Nu re!
Čuči!
Ja Niks būtu pamodies...
es nezinu, ko jūsu dēls būtu izdarījis.
Tāpēc es biju atvieglota, kad izgāju no tās istabas un jutu, ka viņš man seko.
Un tad viņš...
Viņš paņēma fotoaparātu, un es nodomāju:
"Viņš mēģinās mani šantažēt."
Un...
tad es nodomāju: "Es viņu pārliecināšu."
Negribēju, lai viņš nodara pāri Nikam.
Bet es nezināju, ko lai daru. Kas man jādara? Jāpozē?
Un es biju šausmās, jo viņš izvēlējās to apakšveļu,
kuru mans vīrs bija nopircis tām brīvdienām.
Pasteidzies!
Ātrāk!
Pagriezies!
Noslauki tās un pasmaidi! Skaidrs?
Tagad smaidi!
Jā, daudz labāk. Apsēdies!
Beidz, beidz, beidz!
Nu taču! Nu!
...krūšturi. Pasteidzies! Noņem!
Es aizvēru acis.
Es jutos netīra un sarāvusies.
Un es dzirdēju fotoaparāta klikšķus un tālummaiņas dūkoņu,
kad viņš pievilka arvien tuvāk un tuvāk.
Un...
es darīju tieši tā, kā viņš lika.
Es iekodu augšlūpā. Es vaidēju. Es kunkstēju. Es elsu.
Ziniet, cerot, ka viņš būs apmierināts un aizies.
Un tad es izdzirdēju, kā nopūšas un novaidas viņš.
Un es gaidīju. Baidījos pakustēties.
Un es nodomāju: tas ir viss, ko viņš gribēja.
- Tāpēc teicu: "Lūdzu, tagad ej!" - Lūdzu, tagad ej!
Bet es pieļāvu kļūdu.
Man nevajadzēja to teikt.
Man vajadzēja izlikties, ka to gribēju arī es.
Nē! Nē, nevajag!
Un tad es sapratu, ka tas nav beidzies...
un es biju pārbijusies.
- Viņam bija nazis. - Labāk jau nu smaidi!
Un visu to laiku es domāju,
kā lai dabūju viņu ārā.
Kā lai dabūju viņu prom no Nika.
Un es nodomāju... Es cerēju, ka viņam kļūs mūsu žēl.
Un tad es izdzirdēju skaņu.
Tā izklausījās kā ievainots dzīvnieks.
Un es aptvēru:
tā esmu es.
Un viss mans ķermenis sāpēja. Viscaur.
Un tad viņš pagrieza mani otrādi, un viņš...
viņš mani skūpstīja, un es...
es jutu viņa zobu un viņa siekalu garšu.
Un viņa losjons bija vienkārši pretīgs.
Es varēju...
Man no tā kļuva slikti.
Tas pats losjons, ko sajutu jums slimnīcā.
Un tad viņš...
uzspieda savu celi. Un viņš iespieda to ļoti spēcīgi man ciskā.
Un... viņš ietriecās manī vēlreiz.
Un es...
Viņš uzkrita man virsū, un es...
Viņš vienkārši gulēja. Biju kā slazdā. Nevarēju pakustēties.
Un es nodomāju: "Lūdzu, Dievs! Kaut tas būtu galā!"
Bet viņš sāka atkal.
Jā.
Vai es cīnījos?
Nē.
Vai es kliedzu? Nē, es nevarēju.
Bet jums ir jāzina tikai tas, ka...
jūsu dēls izvaroja mani atkal un atkal
trīsarpus stundas.
Jūsu dēls mani mocīja trīsarpus stundas.
Un tad viņš beidza. Viņam pietika.
Pagriezies!
Smaidi!
Un tad viņš man pateica:
- "Paldies. Tas bija jauki." - Paldies. Tas bija jauki.
Un, kad viņš to pateica,
es gribēju, lai viņš nomirst.
Jā, tovakar es būtu atdevusi jebko, lai redzētu, kā viņš nomirst.
Tāpēc, kad viņš noslīka...
es aizgāju prom.
Tāda ir patiesība.
Un es nevaru izlikties, ka to nožēloju.
Es jums neticu. Jūs melojat.
- Kam tieši jūs neticat? - Nekam. Jūs...
Jūs būtu to pateikusi Nensijai, kad viņu satikāt, ja tā būtu bijis.
Ko? Es jūsu mirstošajai sievai būtu pateikusi,
ka viņas zaudētais dēls mani izvaroja?
Ko tas dotu?
Jums es to stāstu tikai tāpēc, ka gribu, lai jūs izbeidzat.
Es gribu, lai mani un manu dēlu liekat mierā.
Jums nav pierādījumu!
Ko? Varu sniegt jums lietiskos pierādījumus.
Vai tos jūs gribat? Vai tos jums vajag?
Labi. Pēc tam, kad viņš aizgāja,
es iztukšoju sejas krēma trauciņu un piespiedu to sev klāt,
un izspiedu viņa pretīgo kunkuli no sava ķermeņa,
un aizskrūvēju vāciņu.
Un tad es nofotografēju savus ievainojumus - savus...
nobrāzumus uz ciskām un kodumus uz kakla -
gadījumam, ja man vēlāk būtu vajadzīgi pierādījumi. Jo...
es vēl nezināju, ko gribu darīt.
Man nepietika spēka iet uz policiju,
un es negribēju, ka Nikijam tas viss jāpiedzīvo.
Tāpēc es nodomāju,
ka savākšos un izdarīšu to vēlāk.
Rīt. Nākamajā dienā.
Bet tad viņš nomira.
Vai saprotat? Viņš nomira.
Un es nodomāju...
"Paldies Dievam. Viņš ir miris."
Man nevienam nebūs jāpierāda, ka neesmu vainīga.
Man nebūs par to jārunā, ja negribēšu.
Man nebūs tas jāizdzīvo vēlreiz, ja negribēšu.
Man nebūs jāstāv tiesā un jāklausās, kā mani sauc par meli.
Ka es esmu aizvilinājusi vīrieti uz savu numuru,
ka esmu viņu pazinusi un viņš nopircis man bārā dzērienu,
un ka esmu ar viņu flirtējusi, kā rakstīts jūsu pretīgajā grāmatā.
Tāpēc es to trauciņu izmetu.
Un, kad es attīstīju savas brīvdienu fotogrāfijas,
es izdzēsu visus pierādījumus par saviem ievainojumiem
un paturēju tikai priecīgās bildes
ar Nikolasu un Robertu, un mani.
Un tad, ja jums jāzina...
atgriezusies Londonā, es atklā...
Es sapratu, ka esmu stāvoklī.
Nu, tas varēja būt no Roberta,
un mēs tik ļoti gribējām vēl vienu bērnu...
bet, tā kā es nezināju, vai viņa tēvs nav mans izvarotājs,
es to pārtraucu.
Ko jūs man ielikāt tējā?
Ko jūs man ielikāt tējā, jukušais stulbeni?
Nepretojieties!
Jūs aizmigsiet, bet viss būs labi.
Es tagad braukšu atpakaļ uz slimnīcu.
Nē.
Pielikšu tam visam punktu.
Hallo! Jā. Atsūtiet, lūdzu, taksometru!
Uz Heringtonroudu 87.
Nu velns!
Nikolas! Sveiks! Esmu dr. Kīta. Vai vari, lūdzu, atvērt acis?
Labi, Nikolas. Vai vari, lūdzu, saspiest man roku?
Vai vari spiest? Labi.
Nikolas, tev mutē ir caurulīte.
Mēs mēģināsim to izņemt, ja? Labi?
Parādi man! Pacel īkšķi! Paldies.
Māsiņ, vai varam, lūdzu, ekstubēt?
Es izslēdzu ventilatoru.
Nikolas, es skaitīšu no viens līdz trīs.
Gribu, lai tad ieklepojies, ja?
Viens, divi, trīs. Ieklepojies! Klepo!
Labi, Nikolas. Labi.
- Elpo, Nikolas! Elpo! - Atslābinies!
Tev izdodas ļoti labi.
Pa degunu pievadīšu tev skābekli.
Vai viss labi, Nikolas?
Kur es esmu?
Kas ar mani notika?
Nikolas, tu esi slimnīcā.
Esi drošās rokās.
To, kas notika, mēs pastāstīsim vēlāk, ja?
Nu, labrīt, smukais!
UZ KURIENI? ĪSTEKTONAS SLIMNĪCA
IZVĒLĒTIES BOLT
APSTIPRINĀTS
KAFIJA
Vai redzējāt? Brauca virsū, it kā manis nebūtu.
Cilvēki nemāk braukt.
IERADĪSIES PĒC 1 MINŪTES
Labdien! Nāciet man līdzi, lūdzu! Paldies.
Emma, atnes man dr. Džantas piezīmes par kardioloģiju!
- Paldies. - Labi.
Viņam viss labi?
Viņš pamodās. Relatīvi labi visu saprot. Tās ir labas ziņas.
Vai viņš... Vai viņš runā?
Jā. Viņš ir mazliet sazāļots.
Tomēr mēs joprojām ārstējam viņa endokardītu,
kas var atkārtoties, ja viņš turpinās injicēt narkotikas.
Es saprotu. Bet vai viņš varēs atveseļoties pilnīgi?
- Gribat kafiju? - Viņš ir nomodā un pie apziņas...
Liels paldies, Emma.
...kas ir labi.
Rīt atkal veiksim asins analīzes, bet tagad viņam jāatpūšas.
Vai varu ar viņu parunāt, lūdzu?
Varat apraudzīt, bet, lūdzu, nenogurdiniet!
Man jāiet. Peidžeris sauc.
- Es saprotu. Paldies, daktere. - Nav, par ko. Paldies.
Paldies, Emma. Vai pateiksi kardiologiem, ka eju, lūdzu? Paldies.
KETRINA
NORAIDĪT
Lūdzu, atstājiet ziņu pēc signāla!
Lai ierakstītu ziņu atkārtoti, nospiediet restīti!
Robert! Tas ir nopietni.
Stīvens Brigstoks dodas uz slimnīcu.
Viņu nedrīkst laist pie Nikolasa.
Ja? Ne uz brīdi. Lūdzu, Robert!
Tas ir ļoti svarīgi.
Viņš ir bīstams.
Ko?
Es biju tik ļoti pārbijies, Nik.
Nespēju izteikt, kā priecājos, ka esi atpakaļ.
Mēs tiksim tam pāri.
Vai ne?
Viss kārtībā, Nik.
Visam savs laiks.
Jums jāatpūšas.
- Man tepat ir labi. - Viņam jāatpūšas.
Viss viņam būs labi.
Ieelpojiet svaigu gaisu!
Pēc brīža būšu atpakaļ, vecīt.
Labi, vecīt.
STĪVENS BRIGSTOKS BRAUC UZ TURIENI.
NEKĀDĀ GADĪJUMĀ NELAID VIŅU PIE NIKOLASA!
- Būšu ārā, ja vajag. - Labi.
STĪVENS BRIGSTOKS BRAUC UZ TURIENI. NEKĀDĀ GADĪJUMĀ NELAID VIŅU PIE NIKOLASA!
NEATLIEKAMĀS PALĪDZĪBAS NODAĻA
Atvainojiet! Vai nevarat braukt ātrāk?
- Te visur ir kameras. - Jā. Man steidzami jātiek uz slimnīcu.
Atvainojiet! Nedrīkstu dabūt klāt sodapunktus.
Man jāuztur ģimene.
Jā. Jā. Jā.
Durvis aizveras.
- Cik ilgi vēl jābrauc? - Esam gandrīz klāt.
Ei! Kur jūs ejat? Aizveriet durvis!
Durvis atveras.
MEDICĪNAS MĀSAS
Un esat atpakaļ.
Vai Reivenskrofta kungs vēl ir te?
Viņš tikko izgāja ārā.
Paldies.
Atvainojiet! Apciemot drīkst no 8.00 līdz 20.00.
Roberts lūdza, lai mazliet pasēžu pie Nikolasa.
Tikai brītiņu.
Labi, tikai brītiņu. Bet vispirms, lūdzu, piesakieties pie ITN medmāsām, ja?
Jā, protams. Paldies.
Jums nevajadzētu te būt.
Jums jāatpūšas, dārgais.
Es nevarēju aizmigt. Biju pārāk noraizējies par Nikolasu.
Diez vai es izturētu, ja...
Nikolass ir pamodies.
Tā ir ļoti laba ziņa.
Jā.
Palieciet tikai uz brītiņu, ja?
Viņam jāatpūšas.
Protams.
Jā. Paldies.
Jūs esat laba sieviete.
Mamm?
Mamm!
Es gribu aiziet.
Mamm, lūdzu.
Es gribu aiziet.
Es gribu aiziet, lūdzu.
Vai jums viss kārtībā?
Es pieiešu.
Brigstoka kungs, vai viss labi?
- Esmu Roberts. - Es atvainojos.
- Es ļoti atvainojos. - Par...
Par ko?
Es kļūdījos.
- Par ko jūs kļūdījāties? - Es kļūdījos par visu.
Atvainojiet! Te nedrīkst skriet.
Nē.
Ko jūs izdarījāt manam dēlam?
Es atvainojos.
Keta!
Keta, piedod!
- Ak, mans dēls! Mans dēls! - Piedod! Keta, paskaties uz mani!
- Mans skaistais dēls. - Vajadzēja tevi uzklausīt. Lūdzu, piedod!
- Nikij! Nikij! - Tā ir mana vaina. Nē, Nikijam viss labi.
- Nikij! - Viņam viss labi. Piedod, Ketrin!
Nē. Nikam... Keta, paklau! Nikam viss ir labi. Viņš pamodās.
Viņš ir drošībā. Neuztraucies!
Ko? Viņš ir pamodies?
Viņš ir pamodies.
- Nikij! - Atvainojiet!
Ak dievs! Lūdzu, piedod!
Ir labi. Lūdzu! Ir labi.
Pagaidiet! Kāpēc jūs man to neizstāstījāt iepriekš?
Kāpēc jūs neko neteicāt iepriekš?
Iepriekš es nebiju saticis jūsu sievu.
Es nezināju patiesību līdz šodienai.
Bet jūs taču zinājāt, kāds bija jūsu dēls.
Neviens negrib ticēt, ka viņa dēls spēj izdarīt ko tādu.
Bet jūs atsūtījāt manai ģimenei to grāmatu.
Jūs iedevāt man tās fotogrāfijas, un man jūsu bija žēl.
- Es jutos pateicīgs jūsu sūda dēlam. - Durvis atveras.
Kā jūs varējāt nezināt?
Kāpēc jūs par to nešaubījāties?
Nē, Reivenskrofta kungs. Kāpēc nešaubījāties jūs?
Durvis aizveras.
PILNĪGS SVEŠINIEKS E. DŽ. PRESTONS
PILNĪGS SVEŠINIEKS 2011. GADA 18. SEPTEMBRIS
Tu vienmēr zināji, ka Nensija Džonatanu attēloja tādu,
kāds viņš nebija.
Un tu viņai piebalsoji,
ignorējot visas norādes, kam vajadzēja likt par viņu satraukties.
Tu šajos maldos esi tikpat vainīgs, cik viņa.
Tavs vienīgais attaisnojums ir tas, ka tu to darīji mīlestības dēļ,
bet tas nav nekāds labais attaisnojums.
Tu biji vājš.
Aiz sevis tu esi atstājis vienīgi sāpes.
Tu zini, ka nekad negūsi piedošanu.
Nekas nevar kompensēt izpostītu dzīvi.
Nekas nevar tevi attīrīt.
Nekas nevar tevi attaisnot.
Tev priekšā nav nekā.
Gaida vienīgi tukšums.
Es ļoti atvainojos.
Nespēju pat iedomāties tās šausmas, ko toreiz piedzīvoji.
Un tagad.
Es biju tāds muļķis.
Es nekad sev to nepiedošu, Keta.
Es nezināju.
Kāpēc...
Kāpēc tu man to neizstāstīji?
Es...
Laikam es...
Es negribēju to ielaist mūsu dzīvē.
Nē, es gribēju tevi un Niku pasargāt no tā
un no tā, cik dusmīga es biju, un es...
Laikam es...
Es negribēju, ka skaties uz mani citādi.
Es negribēju, ka tev par to jādomā
ik reizi, kad uz mani paskaties.
Jo es ne... Es pati negribēju uz sevi skatīties.
Es jutos tik pazemota.
Kad tā grāmata...
un tās fotogrāfijas ienāca mūsu dzīvē,
kāpēc tu man to neizstāstīji tad, Keta?
Es taču mēģināju, Robert.
Vai ne? Bet laikam,
kad ne par ko tādu nav runāts,
es nezināju, ar ko sākt.
Man vajadzēja, lai kāds palīdz saprast, kas ir kas.
Lai palīdz izprast. Es viena to nespēju.
Un tu juties tik dusmīgs un nodots
un izjuti tādu riebumu.
Tieši, kā es baidījos, ka tā būs, un...
Tu mani neuzklausīji. Es nespēju padomāt.
Es vienkārši...
Runājot ar tevi, es atkal sajutos vainīga.
Tāpēc...
- Es ļoti atvainojos. - Jā.
Lūdzu, saproti, ka tiku maldināts, Keta.
Nē, es to saprotu.
Es saprotu, ka tās fotogrāfijas bija mulsinošas.
Lūdzu!
Keta, lūdzu, piedod!
Es zinu, ka man vajadzētu tev piedot.
Bet es to nespēju.
Tāpēc, ka domu, ka pret mani kāds bijis vardarbīgs,
tu pieņēmi daudz vieglāk nekā domu, ka man kāds sagādājis baudu.
Gandrīz šķiet - tu esi atvieglots, ka mani izvaroja.
Un es vienkārši... Atvaino, es...
Es nezinu, kā lai to piedod.
Ketrina un Roberts vienojās par laulības šķiršanu.
Ketrina zina, ka viņas nākotne ir neskaidra,
bet viņu tas neuztrauc.
Viņa nesteidz pieņemt lēmumus.
Viņa grib koncentrēties uz Nikolasu un tagadni.
Ketrina ir pateicības pilna par dēla doto iespēju
izbaudīt viņa mīlestību.
Es neatceros.
Es zinu.
Lūdzu, piedod, Nik!
Es neatceros neko.
Lūdzu, piedod!
Piedod tu!
Nē.
Piedod!
Es tevi mīlu.
Jā.
Zinu. Es tevi arī mīlu.
STĪVA GOLINA UN LINNAS FAINŠTAINAS PIEMIŅAI
PĒC RENĒ NAITAS ROMĀNA ATRUNA MOTĪVIEM
Tulkojusi Inguna Puķīte