Vos tik grįžau į savo kambarį,
mintys apie nepažįstamąjį kaipmat išgaravo.
Mūsų diena su sūnumi buvo ypatinga.
Nors nebuvo mano vyro, bet man jo ne itin trūko.
Lengvai pradingo toji ilgos dienos baimė
ir nuogąstavimas, kuo reikės užimti Nikolą.
Aš tiesiog panirau... tiesiog buvau su juo.
Jaučiausi prisipildžiusi ir patenkinta
po dienos, kupinos paprasto buvimo su sūnumi džiaugsmo.
Buvau laiminga.
Dabar svarstau, gal tąkart paskutinį kartą jaučiausi iš tiesų laiminga.
Gal visa laimė po to buvo apsimestinė.
Žinai, tavo žmona labai tiksliai aprašė
mano viešbučio kambarį ir ką vilkėjau,
bet ji nenutuokė, ką aš jaučiau.
Aš jaučiausi laiminga.
- Nensė... - Užsičiaupk, kalbu aš.
Jau pakankamai prikalbėjai.
Taip, tavo žmona buvo teisi dėl daug ko...
įskaitant ir tai, kaip mirė jūsų sūnus.
Mamyte.
Tą naktį aš iš viso nemiegojau.
Nupirksi man pripučiamą laivelį?
- Skaudėjo visą kūną. - Laivelį! Laivelį!
Nikolas veržėsi į paplūdimį.
Laivelį!
- Vos galėjau pajudėti... - Laivelį!
...bet į paplūdimį mes nuėjome.
Laivelį!
Ir pakeliui aš nusileidau ir nupirkau jam tą valtelę.
Tada maniau,
kad ji man išgelbės gyvybę, supranti, kad jis žais smėlyje,
kol aš atsigausiu ir nueisiu kartu su juo į vandenį,
nes buvau išsekusi.
Mane išsekino naktis.
Aš nenorėjau užmigti,
bet užmigau.
Atsijungiau.
Tik užsimerkiau ir užmigau.
Pabudau nuo sustiprėjusio vėjo, smėlis čaižė man odą.
Iškart pajutau, kad kažkas negerai.
Jūra buvo pasišiaušusi. O Nikolas...
Jis šypsojosi, užsimiršęs savo mažame pasaulėlyje.
Nikolai?
- Bangos... - Nikolai!
...kilo ir blaškė jo valtelę.
Jį nešė tolyn nuo kranto.
Įbėgusi į jūrą iki juosmens, sustojau kaip įbesta.
Aš visad bijojau jūros, bet...
Supranti, man pasirodė, kad jei aš plauksiu iki jo,
tada nuskęsim mes abu.
Mums atrodo, kad skęsta vyrai, gelbėjantys vaikus.
Ne motinos, o tėvai.
Nežinau, turbūt buvo moterų, išgelbėjusių savo vaikus,
bet aš nepamenu, kad būčiau apie tai skaičiusi.
Aš tikrai nebuvau vienintelė, kuriai pritrūko drąsos
nerti į jūrą paskui savo sūnų.
Vis klausiu savęs, žinai, jei degtų namas,
ar būtų nukreiptas ginklas, ar elgčiausi kitaip?
Ar būčiau tada išdrįsusi?
Noriu pasakyt, ar būčiau įbėgusi į degantį namą?
Ar būčiau savimi uždengusi Niką nuo kulkos?
Nežinau. Žinau tik, kad gilyn į jūrą brist nedrįsau.
Aš nesurizikavau gyvybe dėl savo vaiko ir man teks su tuo gyventi.
Tada...
pamačiau jį.
Jis bėgo paplūdimiu link manęs
ir, įbėgęs į jūrą, nėrė į bangas.
Ne!
Ir nė nepajutau, kaip pažiro žodžiai...
- Ne! - ...kurių negalėjau sulaikyti.
Aš nenorėjau, kad tai būtų jis. Ne jis.
Kas tik nori, tik ne jis.
Aš likau ten stovėt kaip įbesta.
Ir žiūrėjau, kaip jis plaukė viena ranka
tempdamas per bangas valtelę, atrodantis toks didvyris.
Bet jūra buvo nusiteikusi prieš jį.
Ir tada tie du vyrai
šoko į vandenį ir nuplaukė link jų.
Galiausiai Nikas buvo saugiai atplukdytas į krantą.
Visi supuolė prie Nikio ir tų dviejų vyrų.
Niekas nežiūrėjo į tavo sūnų.
Jis buvo didvyris. Jie pamanė, kad nieko jam nenutiks.
Taip, tavo žmona buvo teisi.
Aš mačiau, kaip jūsų sūnus kapanojosi bangose...
ir nieko nedariau.
Jo riksmą užgožė vėjas,
o aš nė piršto nepajudinau, kad jam padėčiau.
Taigi, jie ištraukė jį į valtį, atplukdė į krantą,
staiga visi sujudo.
O Nikolas viso to sąmyšio metu pasakė tik tai, jog sušalo.
Atrodė, kad jis nesuprato, jog galėjo nuskęsti.
Jis nė sykio nepasakė, kad išsigando.
Bet išsigandau aš.
Iki šiol bijau.
Jis pasijuto sušalęs, norėjo grįžt į krantą,
o kažkoks nepažįstamas vyras atplaukė ir išgelbėjo jį.
Paprasta.
Po to jis nė sykio neužsiminė apie šį įvykį.
Supranti, apie paplūdimį, laivelį, tavo sūnų. Nė sykio.
Man nerūpi, kad Nikolas sušalo. Mano sūnus žuvo.
Taip, jis žuvo.
Nuskendo.
Tu jį matei. Ir nieko nedarei.
- Stovėjai ten... - Aš nebaigiau!
Sėsk į vietą!
Dabar noriu, kad suprastum, kas įvyko tą naktį.
Tavo žmona rašė remdamasi nuotraukomis,
bet nuotraukos nėra tikrovė.
Pats sakei, kad jos yra tikrovės fragmentai.
Taigi, tavo sūnaus mirties išvakarėse
aš grįžau į savo kambarį ir ruošiausi eiti į dušą.
Paskui ketinau paskaityt knygą ir užmigti.
Kaip jau sakiau, jaučiausi laiminga.
Ne.
Buvau labiau nei laiminga.
Buvau kupina džiaugsmo.
Tikriausiai raktą palikau duryse, nes atidariau duris
rankoje laikydama taurę ir nenorėjau išpilti vyno.
Žinai, pirma jį užuodžiau, o tik paskui pamačiau.
Jo losjonas buvo...
Tylėk.
Ir pajutau jo prakaito skonį.
Vis dar jaučiu jo skonį.
Nežinau, koks tai buvo skonis. Gal susijaudinimo.
Jo balsas mane nustebino,
nes tą dieną,
kai mačiau jį į mane žiūrint,
žinai, kai jis šypsojosi, maniau, jis bus kitoks.
Maniau, jo balsas bus švelnus.
Bet jis nebuvo švelnus.
Jis buvo kupinas neapykantos.
- Bet nuotraukos... - Taip.
Taip, prieisiu ir prie nuotraukų.
Laižyk.
Manęs niekas nemušė iki to, todėl suglumau.
Dantys traškėjo, ūžė ausyse.
- Aš tik... - Prašau.
- ...negalėjau patikėti tuo, kas vyko. - Jei dar tai padarysi ar rėksi,
papjausiu tave ir tavo sūnų.
Supjaustysiu jūsų sušiktus veidus visam gyvenimui. Supratai?
Darysi, kaip sakau?
...ir nusivilk sušiktą suknelę.
Mamyte.
Prašau, labai prašau.
- Užmigdyk jį. - Prašau. Nieko jam nedaryk.
- Tegu vėl užmiega, blemba. - Viskas gerai. Mielasis...
- Sūneli, miegok. Aš čia. - Bet tu pažadėjai
- neuždaryt durų, mamyte. - Prašau.
Užčiaupk jį, blemba.
Užčiaupk jį.
Koks čia kvapas?
Štai taip.
Miegok.
Jei Nikas būtų pabudęs...
Aš nežinau, ką tavo sūnus būtų padaręs.
Todėl su palengvėjimu išėjau iš kambario, jaučiau, kaip jis sekė mane.
Ir tada jis...
jis pasiėmė fotoaparatą, o aš pamaniau:
„Jis bandys mane šantažuoti.“
Ir...
pamaniau: „Aš jį palenksiu savo pusėn“.
Nenorėjau, kad jis ką nors padarytų Nikui.
Bet aš nežinojau, ką daryt. Ką turėjau daryt? Pozuoti?
Man buvo šlykštu, nes jis liepė man vilktis apatinius,
kuriuos man padovanojo mano vyras, atostogoms.
Paskubėk.
Greičiau.
Apsisuk.
Nusivalyk ašaras ir šypsokis. Supratai?
Dabar šypsokis.
Taip, jau geriau. Sėsk.
Liaukis, liaukis.
Nagi.
...liemenėlę. Greičiau. Nusisek.
Aš užsimerkiau.
Jaučiausi bejėgė ir purvina.
Girdėjau fotoaparato spragsėjimą ir objektyvo dūzgimą,
kai jis priartėdavo.
Ir...
Aš dariau viską, ką jis liepė.
Prikąsdavau viršutinę lūpą, aimanavau. Dejavau. Dusliai kvėpavau.
Tikėdamasi, kad jis pasitenkins ir išeis.
Staiga išgirdau jį dūsaujant ir aimanuojant,
tad laukiau. Bijojau pajudėti.
Maniau, kad jam to ir tereikėjo.
- Todėl ištariau: „Prašau, išeik“. - Prašau, išeik.
Bet tai buvo klaida.
Nederėjo man to sakyti.
Man reikėjo apsimesti, kad ir aš to norėjau.
Ne, nereikia!
Ir supratau, kad tai nesibaigė
ir pakraupau iš siaubo.
- Jis turėjo peilį. - Šypsokis, blemba.
Tada galvojau tik viena:
kaip jį išvaryti?
Kaip jį patraukti toliau nuo Niko?
Aš galvojau... Aš tikėjausi, kad jis mūsų pasigailės.
Tada išgirdau tą garsą.
Lyg sužeisto gyvūno.
Tada supratau,
kad tai aš.
Man skaudėjo visą kūną. Visur.
Tada jis mane apvertė ir...
jis pabučiavo mane, ir aš...
Pajutau jo dantų ir jo seilių skonį,
ir šlykštų jo losjono skonį.
Aš vos...
Mane supykino.
Tas pats losjono kvapas sklido nuo tavęs ligoninėje.
Tada jis...
prispaudė mane keliu ir stipriai prispaudė man šlaunį
ir vėl į mane įsiskverbė.
Ir aš...
Jis nukrito ant manęs, ir aš tiesiog...
Jis tiesiog gulėjo prispaudęs mane. Negalėjau pajudėti.
Mintyse meldžiausi: „Prašau, Dieve, tegu visa tai baigiasi.“
Bet jis vėl pradėjo.
Taip.
Ar aš priešinausi?
Ne.
Ar aš klykiau? Ne, aš negalėjau.
Bet viskas, ką tau reikia žinoti yra tai,
jog tavo sūnus prievartavo mane vėl ir vėl
tris su puse valandos.
Tavo sūnus smurtavo tris su puse valandos.
Galiausiai jis liovėsi. Jis pasisotino.
Apsisuk.
Šypsokis.
Ir jis man pasakė:
- „Ačiū. Buvo malonu.“ - Ačiū. Buvo malonu.
Jam tai pasakius,
norėjau, kad jis mirtų.
Taip, tą vakarą
būčiau atidavusi viską, kad pamatyčiau jį mirštant.
Taigi, kai jis nuskendo...
Aš nuėjau šalin.
Tai tiesa.
Ir aš neapsimetinėsiu, jog gailiuosi dėl to.
Aš tavim netikiu. Tu meluoji.
- Kuo konkrečiai netiki? - Viskuo. Tu...
Tu būtum pasakiusi Nensei tada, kai susitikote, jei tai būtų buvusi tiesa.
Ką? Pasakyti tavo mirštančiai žmonai,
kad mane išprievartavo jos sūnus, kurio ji neteko?
Kokia prasmė?
Dabar aš tau pasakoju visa tai tik dėl to,
jog paliktum mane ir mano sūnų ramybėj.
Tu neturi įrodymų!
Ką? Aš tau galiu pateikti įrodymų.
Tu nori jų? Tau reikia jų?
Gerai. Jam išėjus,
aš išploviau kremo dėžutę, išspaudžiau iš savęs,
išgramdžiau tą šlykštų skystį
ir užsukau dangtelį.
Tada nufotografavau savo kūno žymes,
nubrozdinimus ant šlaunų, įkandimų žymes ant kaklo,
kad vėliau pateikčiau tai kaip įrodymus, nes...
tuo metu nežinojau, ką daryti.
Į policiją kreiptis neturėjau jėgų,
o ir nenorėjau, kad Nikis apie tai sužinotų.
Todėl pamaniau,
vėliau, kai susikaupsiu, kreipsiuos į policiją, supranti?
Rytoj. Arba poryt.
Bet jis mirė.
Ar supranti? Jis mirė.
Ir aš pagalvojau...
„Ačiū Dievui, jis mirė.“
Nebeprivalau niekam nieko įrodinėti.
Neprivalau apie tai kalbėti, jei nenoriu.
Neprivalau vėl to išgyventi, jei nenoriu.
Neprivalau stovėt teisme ir būt apšaukta melage.
Kad man sakytų, kad aš įviliojau vyrą pas save į kambarį.
Kad aš jį pažinojau, kad jis vaišino mane vynu bare,
kad flirtavau su juo, kaip parašyta tavo šlykščioj knygoj.
Todėl aš išmečiau tą kremo dėžutę.
O išryškinusi atostogų nuotraukas,
ištryniau visus mano sužeidimų įrodymus.
Pasilikau tik laimingus kadrus
su Niku, Robertu ir savim.
Tada, jei nori žinoti,
man grįžus į Londoną...
Paaiškėjo, kad aš laukiuosi.
Vaikas galėjo būt Roberto
ir mes tikrai labai norėjome antro vaiko,
bet manydama, jog jo tėvas galėjo būt mano prievartautojas,
nutraukiau nėštumą.
Ko įdėjai į mano arbatą?
Ko įdėjai į mano arbatą, pamišėli tu?
Nesipriešink.
Tu pamiegosi, ir viskas bus gerai.
Aš grįžtu į ligoninę.
Ne.
Padarysiu tam galą.
Taip, galite atsiųsti taksi?
Haringtono 87.
Blemba.
Nikolai. Labas, aš gyd. Kyt. Gali atsimerkti?
Puiku, Nikolai. Gali suspaust man ranką?
Gali paspaust, paspaust, paspaust? Šaunuolis.
Nikolai, tavo burnoje vamzdelis.
Mes jį dabar ištrauksime, girdi? Ar gerai?
Nagi, pakelk nykštį. Ačiū.
Sesele. Ekstubaciją, prašyčiau.
Aš jau išjungiau ventiliatorių.
Nikolai, skaičiuosiu nuo vieno iki trijų,
tada sukosėk, gerai?
Vienas, du, trys. Sukosėk. Kosėk.
Puiku, Nikolai. Šaunuolis.
- Kvėpuok, Nikolai. Kvėpuok. - Atsipalaiduok.
Tau puikiai sekasi.
Įdėsiu tau į nosį deguonies vamzdelį.
Ar viskas gerai, Nikolai?
Kur aš?
Kas man nutiko?
Nikolai, tu ligoninėje.
Esi saugiose rankose.
Mes vėliau tau paaiškinsime, kas atsitiko, gerai?
Labas rytas, gražuoli.
KUR? IST AKTONO LIGONINĖ
PASIRINKITE AUTOMOBILĮ
UŽSAKYMAS PATVIRTINTAS
KAVA
Matėte? Užlindo lyg būčiau tuščia vieta.
Žmonės nebemoka vairuoti.
ATVYKSTA PO 1 MINUTĖS
Sveiki, pone. Galite eiti su manimi? Ačiū.
Ema, gali man atnešt gyd. Džantos kardiologijos įrašus?
- Ačiū. - Gerai.
Ar jam viskas gerai?
Jis pabudo. Santykinai sąmoningas. Tai gera žinia.
Ar jis kalba?
Taip. Jam dar veikia raminamieji.
Tačiau mes dar turim gydyti endokarditą,
kuris gali pasikartoti, jei jis toliau leisis narkotikus.
Suprantu. Suprantu, bet ar jis pilnai pagis?
- Kavos, gydytoja? - Jis pabudo ir yra sąmoningas...
Labai ačiū, Ema.
...o tai tikrai gera žinia.
Rytoj atliksim kitus kraujo tyrimus, bet dabar jis turi ilsėtis.
Galiu su juo pakalbėti?
Galite pasimatyti su juo, tik nevarginkite jo.
Turiu skubėti. Gaviklis pypsi.
- Suprantu. Ačiū, gydytoja. - Prašom. Ačiū.
Ačiū, Ema. Gali pranešt į kardiologinį,
kad ateinu, gerai? Ačiū.
KETRINA
ATMESTI
Po signalo palikite žinutę.
Kad įrašytumėte žinutę, spauskite groteles.
Robertai. Tai rimta.
Styvenas Brigstokas vyksta į ligoninę.
Neleisk jo prie Nikolo.
Girdi? Jokiu būdu. Labai prašau, Robertai.
Tai labai svarbu.
Jis pavojingas.
Kas?
Aš taip bijojau, Nikai.
Negaliu nė apsakyti, kaip džiaugiuosi, kad atsipeikėjai.
Mes tai ištversime.
Gerai?
Viskas gerai, Nikai.
Viskam savas laikas.
Turite pailsėti.
- Aš pabūsiu. - Jam reikia ilsėtis.
Viskas jam bus gerai.
Eikite pakvėpuoti grynu oru.
Aš tuoj grįšiu, bičiuli.
Gerai, sūnau.
STYVENAS BRIGSTOKAS VYKSTA PAS JUS.
NELEISK JO PRIE NIKOLO JOKIU BŪDU.
- Būsiu lauke, jei kas. - Gerai.
STYVENAS BRIGSTOKAS VYKSTA PAS JUS.
NELEISK JO PRIE NIKOLO JOKIU BŪDU.
Atleiskit, galite greičiau?
- Visur kameros. - Taip. Aš skubu į ligoninę.
Atleiskit, negaliu gaut baudos taškų.
Turiu maitinti šeimą.
Taip. Taip.
Durys užsidaro.
- Ar dar toli? - Jau netoli.
Ei! Kur jūs? Uždarykit dureles.
Durys atsidaro.
Jūs grįžot?
Ar čia dar yra ponas Ravenskroftas?
Jis išėjo į lauką.
Ačiū.
Atleiskit. Lankymas nuo 8.00 iki 20.00 val.
Robertas prašė manęs pabūt prie Nikolo.
Labai trumpai.
Gerai, trumpai. Tik pirma paklauskite ten budinčių seselių, gerai?
Taip. Žinoma. Ačiū.
Jums čia negalima.
Jums reikia ilsėtis, mielasis.
Aš negalėjau užmigti. Man neramu dėl Nikolo.
Neištversiu, jei...
Nikolas pabudo.
Tai labai gera žinia.
Taip.
Tik trumpai, gerai?
Jam reikia ilsėtis.
Žinoma.
Taip. Ačiū.
Jūs gera moteris.
Mama?
Mama.
Aš noriu išeit.
Mama. Prašau.
Aš noriu išeit.
Aš noriu išeit, prašau.
Pone, ar viskas gerai?
Aš tuoj.
Pone Brigstokai, kas jums?
- Čia aš, Robertas. - Atleiskit man.
Atleiskit man.
Už ką atleisti?
Aš klydau.
- Dėl ko klydote? - Dėl visko klydau.
Atleiskit, bet čia bėgioti negalima.
Ne.
Ką padarei mano sūnui?
Atleisk man.
Ket!
Ket, atleisk man. Ket, atleisk man.
- Mano sūnelis! Sūnelis! - Atleisk. Ket, pažiūrėk į mane.
- Mano gražus sūnelis. - Derėjo man tavęs klausyti, Ket.
Man labai gaila.
- Niki! - Tai mano kaltė. Ne. Nikis sveikas.
- Niki! - Jis sveikas. Atleisk man, Ketrina.
Ne. Nikas... Ket, paklausyk. Nikui viskas gerai. Jis pabudo.
Jam viskas gerai. Jam viskas gerai.
Jam viskas gerai, nesijaudink.
Ką? Jis... Pabudo?
Jis pabudo.
- Niki. - Atsiprašau.
O Dieve. Atleisk man.
Viskas gerai. Prašau.
Palaukit, kodėl anksčiau man nesakėte?
Kodėl nieko nesakėt anksčiau?
Nes nebuvau sutikęs jūsų žmonos.
Iki šiandien nežinojau tiesos.
Bet juk žinojot, koks buvo jūsų sūnus.
Niekas nenori tikėti, kad jų sūnus gali būti toks.
Bet jūs nusiuntėt tą knygą mano šeimai.
Atsiuntėt nuotraukas, man jūsų pagailo.
- Jaučiausi dėkingas jūsų sušiktam sūnui. - Durys atsidaro.
Kaip jūs galėjote nežinoti?
Kodėl nesuabejojote?
Ne, pone Ravenskroftai, kodėl nesuabejojote jūs?
Durys užsidaro.
„VISAI SVETIMAS ŽMOGUS“ E. D. PRESTONAS
„VISAI SVETIMAS ŽMOGUS“ 2011 M. RUGSĖJO 18 D.
Tu visad žinojai, kad Nensė apsimetinėjo, jog Džonatanas
nėra toks, koks jis buvo iš tiesų.
Ir tu tam neprieštaravai.
Ignoravai viską, kas vertė tave jaustis nepatogiai.
Tu toks pat kaltas dėl šios apgaulės kaip ir ji.
Vienintelis tavo pasiteisinimas, jog darei tai iš meilės,
buvo silpnas pasiteisinimas.
Tu buvai silpnas.
Po savęs palikai vien skausmą.
Tu žinai, kad nebesulauksi atleidimo.
Niekas neišpirks beprasmio gyvenimo.
Niekas tavęs neapvalys.
Niekas tavęs neišteisins.
Tavo ateityje nėra nieko.
Vien tuštuma.
Atleisk man.
Negaliu nė įsivaizduoti, kokį siaubą tau teko tada išgyventi.
Ir dabar.
Aš buvau toks... toks kvailas.
Aš niekad... niekad sau neatleisiu, Ket.
Aš nežinojau.
Kodėl tu...
Kodėl man nepasakojai?
Aš...
Gal...
Nenorėjau įleisti to į mūsų gyvenimą.
Ne, norėjau apsaugot tave ir Niką nuo to, supranti.
Ir nuo savo pykčio, supranti...
Gal aš...
Nenorėjau, kad žiūrėtum į mane kitaip, supranti?
Nenorėjau, kad tau tektų apie tai galvoti
kaskart į mane pažvelgus.
Nes tiesiog... Nenorėjau žiūrėt į save, supranti?
Aš buvau tokia... tokia pažeminta.
Kai... Kai pasirodė
ta knyga ir nuotraukos,
kodėl tu... Kodėl tada man apie tai nepasakei, Ket?
Aš bandžiau, Robertai.
Supranti? Bet aš... Spėju, jei nesi...
jei nesi apie tai kalbėjusi, na, aš...
Nežinojau, nuo ko pradėti.
Man reikėjo pagalbos, supranti, išnagrinėti šį įvykį.
Suvokti. Aš negalėjau to padaryti viena.
O tu buvai... toks piktas, jauteisi išduotas
ir toks pasibjaurėjęs.
Būtent to aš ir bijojau, taigi...
Tu neišklausei manęs. Žinai, aš negalėjau galvoti.
Aš tiesiog...
Kalbėdama su tavimi aš vėl jaučiausi kalta.
Taigi...
- Man labai gaila. - Taip.
Prašau, suprask, kad buvau... Aš buvau apgautas, Ket.
Ne, aš suprantu tai.
Suprantu, kad nuotraukos tikrai galėjo sutrikdyti.
Prašau.
Ket, labai prašau, atleisk man.
Žinau, kad turėčiau tau atleisti.
Tačiau tiesa yra tai, jog negaliu.
Nes tau... Mintis, kad mane išprievartavo tau kur kas
labiau priimtina nei tai, jog kažkas galėjo suteikti man malonumą.
Žinai, toks įspūdis, jog tau... tau palengvėjo, jog buvau išprievartauta.
Ir aš tiesiog... Atleisk, aš...
Aš nežinau, kaip galima tai atleisti.
Ketrina su Robertu įformino savo skyrybų sutartį.
Ketrina žino, jog jos ateitis nėra aiški,
bet ji dėl to rami.
Ji neskuba nieko spręsti.
Ji tenori susitelkti į Nikolą ir dabartį.
Ketrina kupina dėkingumo už tai, jog jos sūnus
suteikė jai šansą patirti jo meilę.
Aš nepamenu.
Žinau.
Man labai gaila, Nikai.
Aš nieko neprisimenu.
Atleisk man.
Atleisk.
O, ne.
Atleisk.
Aš tave myliu.
Taip.
Žinau. Aš tave irgi myliu.
SU MEILE PRISIMENANT STYVĄ GOLINĄ, LIN FAINCHTEIN
PAGAL RENĖ NAIT ROMANĄ
ŠANTI ŠANTI ŠANTI
Išvertė Egidija Namavičė