Så fort jag återvände till mitt rum
försvann främlingen ur mina tankar.
Jag hade haft en fin dag med min son.
Alltså, min man var inte med, men jag hade inte saknat honom så mycket.
Och oron jag hade känt inför den långa dagen framför mig
och att behöva hålla Nicholas sysselsatt, hade försvunnit utan spår
och jag hade övergått till att... bara vara med honom.
Jag kände mig uppfylld och tillfredsställd
efter en dag av enkla nöjen med min son.
Jag var nöjd.
Jag undrar om det var sista gången jag verkligen var lycklig...
...om all lycka efter det bara har varit spelad lycka.
För din fru skrev mycket detaljerat om
mitt hotellrum och vad jag hade på mig,
men hon kunde inte veta vad jag kände.
Jag var lycklig.
- Nancy bru... - Tyst, jag pratar.
Jag har hört nog av dig.
Ja, din fru hade rätt om många saker...
...inklusive hur er son dog.
Mamma. Mamma.
Jag sov inte alls den natten.
Kan vi köpa en jolle?
- Det värkte i hela kroppen. - Jolle! Jolle!
Nicholas ville absolut gå till stranden.
Jolle! Jolle!
- Jag kunde knappt röra mig... - Jolle! Jolle!
...men vi gick till stranden.
Jolle!
På vägen dit gav jag med mig och köpte en jolle åt honom.
Det var...
...rena räddningen för mig just då, att hålla honom upptagen på stranden
tills jag orkade gå i vattnet med honom,
för jag var utmattad.
Natten innan hade tömt mig.
Jag hade inte tänkt somna,
men det gjorde jag.
Jag stängde ner.
Jag slöt ögonen och somnade.
Jag vaknade bara därför att det blåste upp och sanden genomborrade min hud.
Jag visste genast att nåt var på tok.
Vågorna var så höga. Och Nicholas var...
Han bara log. Han var förlorad i sin egen lilla värld.
Nicholas?
- Och vågorna... - Nicholas!
...blev bara högre, och båten gungade.
Han drogs längre och längre ut.
När vattnet nådde min midja blev jag helt enkelt förlamad.
Jag hade alltid varit rädd för havet, men...
Och jag var säker på att om jag... simmade ut till honom,
skulle vi båda drunkna.
Det verkar alltid vara män som räddar drunknande barn.
Inte mödrar, utan fäder.
Jag vet inte, säkert har några kvinnor gjort det,
men jag minns inte att jag har läst om det.
Jag menar, jag är säkert inte ensam om att sakna modet
att simma ut efter min son.
Jag frågar mig hela tiden, om det hade varit en brinnande byggnad
eller nån som hotat honom med en pistol, om det hade varit annorlunda?
Hade jag... Hade jag funnit modet då?
Jag menar, hade jag... sprungit genom eld?
Eller... tagit en kula för Nick?
Jag vet inte. Jag vet bara att... havet överväldigade mig.
Jag riskerade inte livet för mitt barn, och det får jag leva med.
Och då...
...såg jag honom.
Han sprang längs stranden mot mig,
och när han nådde havet dök han ner i vågorna.
Nej, nej!
Orden kom ut ur min mun...
- Nej! - ...innan jag kunde stoppa dem.
Jag ville inte att det skulle vara han.
Vem som helst utom han.
Jag bara stod där, som förstenad.
Jag betraktade honom medan han simmade med en arm
och drog båten genom vågorna på ett heroiskt sätt.
Men havet var för starkt.
Och två män
rusade ut i vattnet och simmade ut mot dem.
Till slut var Nick välbehållen i land.
Alla var fokuserade på Nicky och de två männen.
Ingen tittade på er son.
Han var en hjälte. De antog att han klarade sig.
Nåja, din fru hade rätt.
Jag såg er son kämpande i vågorna...
...och gjorde ingenting åt det.
Hans rop överröstades av vinden,
och jag gjorde ingenting för att hjälpa honom.
De tog honom i båten och rodde honom i land,
och alla försökte hjälpa till.
Det enda Nicholas sa om händelsen var att han frös.
Han verkade omedveten om att han kunde ha drunknat.
Inte en enda gång sa han att han var rädd.
Men det var jag.
Det är jag än.
Han frös, ville tillbaka till stranden,
och en främling kom och räddade honom.
Inte konstigare än så.
Och han nämnde aldrig händelsen igen.
Du vet, stranden, jollen, din son. Aldrig mer.
Jag struntar i om Nicholas frös. Min son var död.
Ja. Han var död.
Han drunknade.
Du såg honom. Du gjorde inget.
- Du stod där... - Jag är inte klar!
Sitt ner!
Jag vill att du ska förstå vad som hände kvällen innan.
Din fru baserade boken på några foton,
men foton är inte verkligheten.
Du sa själv att de är fragment av verkligheten.
Kvällen innan er son dog,
gick jag tillbaka till hotellrummet och tänkte ta en dusch.
Jag tänkte somna med min bok.
Som jag sa var jag nöjd.
Nej.
Jag var mer än nöjd.
Jag var glädjefylld.
Jag måste ha lämnat nyckeln i dörren när jag öppnade,
för att inte spilla ut vinet.
Jag kände lukten av honom innan jag såg honom.
Hans aftershave var...
Var tyst.
Jag kunde känna lukten av hans svett.
Det kan jag fortfarande.
Jag vet inte vad det luktade. Upphetsning, troligen.
Jag var förvånad när jag hörde honom tala,
för tidigare på dagen,
när jag märkte att han såg på mig,
när han log mot mig, tänkte jag mig det annorlunda.
Jag trodde att det skulle vara ömsint.
Men det var det inte.
Det var hatfyllt.
- Men fotona... - Ja.
Jag kommer till dem.
Slicka den.
Jag hade aldrig blivit slagen förr, så jag var chockad.
Tänderna knastrade. Öronen ringde.
- Jag bara... - Snälla.
- ...kunde inte fatta vad som hände. - Om du gör om det där eller skriker,
ska jag fan knivskära dig och din son.
Jag ska märka era ansikten för livet. Förstår du?
Tänker du göra som jag säger?
...och ta av klänningen, för fan.
Mamma.
Snälla, snälla.
- Få honom att somna om. - Skada honom inte.
- Få honom att sova igen. - Ingen fara. Raring...
- Raring, somna om. Jag är här. - Men du lovade
- att hålla dörren öppen. - Snälla.
Få tyst på honom.
Få tyst på honom, för fan.
Vad är det för lukt?
Sådär ja.
Somna om.
Om Nick hade vaknat...
...vet jag inte vad er son hade gjort.
Så jag var lättad när jag lämnade rummet och kände att han följde med.
Sen...
...tog han upp kameran, och jag tänkte:
"Han tänker utpressa mig."
Och...
...jag tänkte: "Jag ska vinna över honom."
Så att han inte skulle skada Nick.
Men jag var villrådig. Vad ville han att jag skulle göra? Posera?
Det kändes motbjudande att han valde ut underkläderna
som min man hade gett mig för semestern.
Sätt fart.
Fortare.
Vänd dig om.
Torka bort tårarna och le. Förstått?
Le nu.
Ja, mycket bättre. Sätt dig.
Sluta, sluta.
Kom igen.
...behån. Fort. Ta av den.
Jag slöt ögonen.
Jag kände mig som ett smutsigt och skrumpet föremål.
Jag kunde höra kamerans klickande och zoomlinsens surrande
när han kom närmare och närmare.
Och...
...jag gjorde precis som han sa.
Jag bet mig i överläppen. Jag stönade. Jag flämtade.
Jag hoppades att han skulle bli nöjd och gå.
Sen hörde jag honom sucka och stöna.
Jag väntade. Jag vågade inte röra mig.
Jag trodde att det var allt han ville.
- Så jag sa: "Snälla, gå nu." - Snälla, gå nu.
Men det var ett misstag.
Jag borde inte ha sagt det.
Jag borde ha låtsats att jag ville detsamma som han.
Nej! Låt bli!
Då visste jag att det inte var över...
...och jag var skräckslagen.
- Han hade en kniv. - Bäst för dig att du ler.
Hela tiden tänkte jag bara på
hur jag skulle få ut honom därifrån.
Hur får jag bort honom från Nick?
Jag hoppades bara... att han till slut skulle tycka synd om oss.
Då hörde jag ett ljud.
Det lät som ett sårat djur.
Och jag insåg...
...att det var jag.
Hela min kropp värkte. Överallt.
Sen vände han på mig och...
...han kysste mig och jag...
Jag kände hans tänder och hans saliv
och hans aftershave... Den äcklade mig.
Jag...
Den gjorde mig illamående.
Det var samma aftershave som du hade... på sjukhuset.
Och sen...
...tryckte han med sitt knä... väldigt hårt in i mitt lår,
och tvingade sig in i mig igen.
Och jag...
Han kollapsade ovanpå mig, och jag bara...
Han låg kvar där och jag var fast. Jag kunde inte röra mig.
Jag tänkte: "Gode Gud, låt det vara över."
Men han fortsatte.
Ja.
Gjorde jag motstånd?
Nej.
Skrek jag? Nej, jag kunde inte.
Men det enda du behöver veta är att...
...er son våldtog mig om och om igen
i tre och en halv timme.
Er son våldförde sig på mig i tre och en halv timme.
Och så slutade han. Han var nöjd.
Vänd på dig.
Le.
Och sen sa han till mig:
- "Tack. Det där var skönt." - "Tack. Det där var skönt."
Och när han sa det,
ville jag att han skulle dö.
Ja, den kvällen
hade jag gett vad som helst för att se honom dö.
Så när han drunknade...
...vände jag mig bort.
Det är sanningen.
Och jag kan inte låtsas att jag är ledsen för det.
Jag tror dig inte. Du ljuger.
- Vad är det du inte tror på? - Alltihop. Du...
Du hade berättat det för Nancy när ni möttes... om det var sant.
Skulle jag berätta för din döende fru...
...att jag hade blivit våldtagen av sonen hon mist?
Vad hade det tjänat till?
Enda skälet till att jag berättar nu är att jag vill att du slutar.
Att du lämnar mig och min son i fred.
Du har inga bevis!
Vadå? Du kan få rättstekniska bevis.
Är det vad du vill ha? Är det vad du behöver?
Okej. Efter att han gått
tömde jag en burk ansiktskräm och tryckte den mot mig
och pressade ut hans avskyvärda gegga ur kroppen
och skruvade på locket.
Jag tog foton av mina skador, du vet...
...blåmärkena på låren och bitmärkena på nacken,
ifall jag behövde dem som bevis senare, för...
...jag visste inte än vad jag ville göra.
Jag hade inte styrka nog att gå till polisen,
och jag ville inte utsätta Nicky för det.
Så jag tänkte att,
jag hämtar mig först och gör det senare.
Imorgon. Nästa dag.
Men så dog han.
Förstår du? Han dog.
Och jag tänkte:
"Tack och lov att han är död."
Jag behöver inte bevisa min oskuld för nån.
Jag behöver inte prata om det om jag inte vill.
Jag behöver inte återuppleva det om jag inte vill.
Jag behöver inte vittna i rätten och bli kallad lögnare.
Man skulle säga att jag lockade upp en man på rummet.
Att jag hade känt honom och han bjöd på en drink i baren
och att jag flörtat med honom som din avskyvärda bok påstår.
Så jag kastade bort burken.
Och när jag framkallade mina semesterfoton
raderade jag alla bevis på mina skador
och behöll bara de glada fotona
av Nicholas, Robert och mig.
Och sen, om du måste veta...
...när jag återvände till London, upptä...
Jag insåg att jag var gravid.
Alltså, det kunde ha varit Roberts...
...och vi ville så gärna få ett barn till...
...men eftersom jag inte visste om fadern var mannen som våldtog mig,
gjorde jag abort.
Vad la du i mitt te?
Vad la du i mitt te, din galna jävel?
Kämpa inte emot.
Du kommer att somna men vakna oskadd.
Jag går tillbaka till sjukhuset nu.
Nej.
Jag ska avsluta det här.
Hallå. Ja. Kan ni skicka en taxi, tack.
Till Harrington Road 87.
Åh, helvete.
Nicholas. Hej, jag är dr Keith. Kan du öppna ögonen?
Bra, Nicholas. Kan du krama min hand?
Kan du krama, hårt? Bra.
Nicholas, du har ett rör i munnen.
Vi ska försöka ta bort den. Går det bra?
Visa mig. Ge mig tummen upp. Tack.
Syster. Kan vi extubera?
Jag har stängt av ventilatorn.
Nicholas, jag ska räkna från ett till tre,
och sen vill jag att du hostar.
Ett, två, tre. Hosta för mig. Hosta.
Bra gjort, Nicholas.
- Andas, Nicholas. Andas. - Slappna av.
Jättebra.
Jag ska ge dig syre genom näsan.
Hur mår du, Nicholas?
Var är jag?
Vad har hänt med mig?
Du är på sjukhus.
Du är i trygga händer.
Vi ska förklara senare vad som hänt med dig.
God morgon, snygging.
VART? EAST ACTON HOSPITAL
VÄLJ BOLT
BOKNING BEKRÄFTAD
KAFFE
Såg du? Han bara körde ut som om jag inte fanns.
Folk kan inte köra bil.
FRAMME OM 1 MINUT
God dag. Vill du följa med mig, tack.
Emma, kan du hämta dr Juntas kardiologianteckningar.
- Tack. - Okej.
Hur är det med honom?
Han har vaknat. Han är medveten. Det är goda nyheter.
Talar han?
Ja. Han känner av det lugnande medlet.
Men vi behandlar honom än för endokardit,
som kan återkomma om han fortsätter injicera droger.
Jag förstår, men kan han bli fullt återställd?
- Kaffe, doktorn? - Han är vaken och medveten...
Tack så mycket, Emma.
...vilket är goda nyheter.
Imorgon tar vi nya prover, men han behöver vila just nu.
Får jag... Får jag tala med honom?
Ja, men gör honom inte uttröttad.
Måste gå. Sökaren ringer.
- Jag förstår. Tack, doktorn. - Ingen orsak. Tack.
Tack. Meddelar du kardiologen
att jag är på väg? Tack.
AVBÖJ
Lämna meddelande efter tonen.
För att återinspela meddelandet, tryck fyrkant.
Robert. Det här är allvar.
Stephen Brigstocke är på väg till sjukhuset.
Låt honom inte komma nära Nicholas.
Förstår du? Absolut inte. Snälla Robert.
Det här är mycket viktigt.
Han är farlig.
Vad?
Jag har varit så rädd, Nick.
Du anar inte hur glad jag är att du är tillbaka.
Vi ska komma igenom det här.
Okej?
Det är bra, Nick.
När du orkar prata.
Du borde vila.
- Jag sitter bra här. - Han behöver vila.
Han kommer att bli bra.
Gå och ta lite luft.
Jag är snart tillbaka, kompis.
Okej, kompis.
STEPHEN BRIGSTOCKE ÄR PÅ VÄG DIT.
LÅT HONOM INTE KOMMA NÄRA NICHOLAS.
- Jag är där ute om ni behöver mig. - Okej.
STEPHEN BRIGSTOCKE ÄR PÅ VÄG DIT.
LÅT HONOM INTE KOMMA NÄRA NICHOLAS.
AKUTINTAG
AKUTAVDELNING
Ursäkta, kan du inte köra fortare?
- Det är fartkameror överallt. - Det är ett akut sjukhusfall.
Tyvärr, jag kan inte få fler prickar på taxikortet.
Jag har en familj att försörja.
Ja. Ja.
Dörrar stängs.
- Hur långt är det kvar? - Vi är nästan framme.
Hallå! Vart ska du? Stäng dörren.
Dörrar öppnas.
Du är tillbaka.
Är mr Ravenscroft kvar?
Han gick nyss ut.
Tack.
Beklagar. Besökstid är kl 08:00 till 20:00.
Robert bad mig sitta hos Nicholas ett tag.
Bara en kort stund.
Okej, bara en stund. Men hör med intensivsköterskorna först.
Ja. Självklart. Tack.
Du borde inte vara här.
Du borde vila, kära du.
Jag kunde inte sova. Jag var så orolig för Nicholas.
Jag skulle inte stå ut om...
Nicholas har vaknat.
Väldigt goda nyheter.
Verkligen.
Stanna bara en kort stund.
Han behöver vila.
Självklart.
Ja. Tack.
Du är en fin kvinna.
Mamma?
Mamma.
Jag vill gå.
Mamma. Snälla.
Jag vill gå.
Snälla, jag vill gå.
Är allt väl, sir?
Jag tar honom.
Mr Brigstocke, hur är det?
- Det är Robert. - Förlåt mig.
- Så...
Förlåta vad?
Jag hade fel.
- Fel hur då? - Jag hade fel om allt.
Ursäkta, ni får inte springa in där.
Nej.
Vad har du gjort med min son?
Förlåt mig.
Cath!
Cath, jag är så ledsen. Så ledsen.
- Åh, min son! - Jag är så ledsen. Cath, se på mig.
- Min underbara son. - Jag borde ha lyssnat.
Jag är så ledsen.
- Nicky! - Det är mitt fel. Nej. Nicky mår bra.
- Nicky! - Han mår bra. Jag är så ledsen.
Nej. Nick... Cath, lyssna. Nick mår bra. Han har vaknat.
Han är utom fara.
Han är utom fara, oroa dig inte.
Va? Har... Har han vaknat?
Han har vaknat.
- Nicky. - Ursäkta.
Herregud. Jag är så ledsen.
Det är bra nu.
Vänta, varför sa du inget tidigare?
Varför sa du... ingenting förut?
Jag hade inte träffat din fru då.
Jag visste inte sanningen förrän idag.
Men nog visste du vad din son var?
Man vill inte tro att ens son är kapabel till nåt så fruktansvärt.
Men du skickade boken till min familj.
Du gav mig fotona, och jag tyckte synd om dig.
- Jag var tacksam mot din jävla son. - Dörrar öppnas.
Hur kunde du inte veta?
Varför ifrågasatte du det inte?
Nej, mr Ravenscroft. Varför gjorde inte du det?
Dörrar stängs.
EN FULLKOMLIG FRÄMLING E. J. PRESTON
EN FULLKOMLIG FRÄMLING 18 SEPTEMBER 2011
Du visste alltid att Nancy framställde Jonathan
som nåt han inte var.
Du gjorde gemensam sak med henne
och ignorerade alla ledtrådar som borde ha ingett dig oro angående honom.
Du har varit lika skyldig till självbedrägeri som hon.
Ditt enda försvar är att du handlade av kärlek,
men det är inget vidare försvar.
Du var svag.
Du lämnar inget annat än ett spår av smärta efter dig.
Du kommer aldrig att finna förlåtelse, det vet du.
Ingen botgöring finns för ett bortkastat liv.
Inget kan rena dig.
Inget kan ge dig absolution.
Framför dig finns ingenting.
Bara tomrummet väntar.
Jag är så ledsen.
Jag kan inte föreställa mig fasan du gick igenom då.
Och nu.
Jag var så dum.
Jag kan aldrig förlåta mig själv, Cath.
Jag visste inte.
Varför...
Varför berättade du inte?
Jag...
Jag ville väl...
...inte släppa in det i våra liv.
Jag ville skydda dig och Nick från det.
Och från hur arg jag kände mig och...
Jag ville väl...
Jag ville inte att du skulle se annorlunda på mig.
Jag ville inte att du skulle tvingas tänka på det,
varje gång du såg på mig.
För jag ville inte... Jag ville inte se på mig själv.
Jag kände mig så... förödmjukad.
När... När boken...
...och de där fotona kom in i vårt liv...
Varför berättade du inte då, Cath?
Jag försökte verkligen, Robert.
Men... Jag antar att när man...
...aldrig har talat om en sån sak...
Var skulle jag börja?
Jag behövde hjälp för att kunna plocka isär bitarna.
Få rätsida på det. Jag klarade det inte själv.
Och du kände dig så arg och sviken,
och du kände, du vet, avsky.
Du vet, allt det där jag var rädd att du skulle känna.
Du ville inte lyssna på mig. Jag kunde inte tänka.
Jag bara...
Att tala med dig gav mig bara skuldkänslor igen.
Så...
- Jag är så ledsen. - Ja.
Du måste förstå att jag blev förd bakom ljuset.
Absolut, jag förstår.
Jag förstår att fotona var förvirrande.
Snälla.
Förlåt mig, snälla du.
Jag vet att jag borde förlåta dig.
Men faktum är att jag inte kan.
För du hanterar tanken på att jag blev våldförd av nån
mycket lättare än tanken på att samma person gav mig njutning.
Det är nästan som om du är lättad över att jag blev våldtagen.
Och jag... Jag beklagar...
Jag vet inte hur jag ska förlåta det.
Catherine och Robert genomförde skilsmässan.
Catherine vet att hennes framtid är osäker.
men det bekommer henne inte.
Hon har inte bråttom att fatta några beslut nu.
Det är Nicholas och nuet som hon vill koncentrera sig på.
Catherine är överväldigad av tacksamhet för chansen hennes son ger henne
att fullkomligt ta till sig hans kärlek.
Jag minns inte.
Jag vet.
Jag är så ledsen, Nick.
Jag minns ingenting.
Jag är så ledsen.
Jag är ledsen.
Nej, då.
Jag är ledsen.
Jag älskar dig.
Ja.
Jag vet. Jag älskar dig med.
TILL MINNE AV STEVE GOLIN LYNN FAINCHTEIN
BASERAD PÅ ROMANEN AV RENÉE KNIGHT
Undertexter: Bengt-Ove Andersson