Vain hyvin harvat ja poikkeukselliset ogierit
päättävät lähteä kodeistaan steddingeissä.
Murtumisen jälkeisinä vuosina, maanpaon aikana
me ogierit vaelsimme eksyneinä steddingejämme etsien.
Silloin ogierit alkoivat kärsiä kaipauksesta
jopa kuolettavassa määrin.
Vielä löydettyämme steddingimme uudelleen
me ogierit olemme yhä sidoksissa koteihimme.
Ogierien lehtoa ihanampaa paikkaa ei ole.
Sen mahtavista puista
osa on kasvanut Legendojen aikakaudelta saakka.
Varjomiehet eivät pääse sinne.
Ainoaa Mahtia on siellä mahdotonta kanavoida.
Steddingissä on vain lepoa.
Vaikka ihmiskunta onkin pitkään arvostanut ogierien rakennustaitoja
Illianissa, Tearissa ja jopa mahtavassa Tar Valonissa,
se ei ole meille tärkein asia.
Meille tärkein on aina ollut metsä.
Kiveä ei voi herättää henkiin.
Kun laulamme metsälle,
on kuin itse maa laulaisi meille.
Nuorena ogierina
minulla oli vähän arvossa pitämääni omaisuutta,
ei juurikaan muuta kuin kirjani.
Ja vaikkei olekaan mitään parempaa kuin olla kotona steddingissä
ympärillään mukavuudet, jotka tuovat viisautta ja rauhaa,
katsellen näköalaa kauniisiin lehtoihimme,
todellinen seikkailu kutsuu.
Seikkailu, jollaista ei kirjoista löydy.
Seikkailu, joka saattaa jopa sisältää kaipauksen vaaran.
AJAN PYÖRÄ - ALKU