Downloaded from YTS.LT
- Hölgyeim és uraim, a címlapon a Flaubert-per.
- Micsoda szégyen! - Börtönt neki!
Official YIFY movies site: YTS.LT
- Szégyellheti magát! - Patkány! Patkány!
- Perverz! - Úgy van!
- Megérdemli! - Börtönt érdemel!
- Engedjétek be őket! - Bezárni! Bezárni!
- Emma Bovary
- Itt van! Itt van!
- Készült Gustave Flaubert Bovaryné című regénye nyomán.
- Botrány! - Szégyen-gyalázat!
- Zárják be! - Be kell zárni!
- Szégyellje magát, Flaubert! - Börtönbe vele!
- Példás büntetést érdemel!
- Jól mondta! - Igen!
- Csendet kérek! Uraim, üljenek le! Csendet!
A Közbiztonsági Igazgatóság az ügyészséghez fordult
erkölcs- és vallásgyalázás miatt, Monsieur Gustave Flaubert
"Bovaryné" című könyvének kiadása kapcsán, amely mű hat részben
jelent meg 1856. október 1-e és december 15-e között.
A védelmet Sénard ügyvéd képviseli.
A szó az ügyészségé, Pinard császári ügyészé.
Ügyész úr, kezdje, kérem!
- Uraim, a társadalom veszélyben van . Ha nem csapunk le gyorsan,
a lányaink lesznek az első áldozatok .
És itt vannak a bűnösök.
- Monsieur Flaubert nem öt meg senkit. Ő egy író.
Feddhetetlen erkölcsű, a roueni kórház sebész főorvosának a fia
és a kiadói is tiszteletreméltók.
Mióta idézünk a törvény elé tisztességes embereket?
- Csak látszólag tisztességesek és fenyegetnek minket.
- Kapják, amit érdemelnek!
- A bűntett, amit Monsieur Flaubert elkövetett, súlyos, mert kártékony.
Megismétlődik minden egyes lapon és halhatatlanná teszi
a tinta és a papír.
És a mozgatórugó, ami a művet meghatározza, az a kéjvágy,
a bűnös kéjvágy!
- Csendet!
- Emma, kísérd ki Monsieur Bovaryt! - Jó, jó.
- Az apja szerencsés, nem tört el semmije.
Tettem rá pépes borogatást, ez a specialitásom.
Meg az érvágás. Fogat is húzok.
- Soha nem fáj a fogam. A zárdában fahéjrudat kellett rágcsálnunk.
- Zárdában?
- Az Orsolyáknál. Rouenban. Ott nevelkedtem.
- Á! - Szeret olvasni?
- Nos, egy kicsit.
- Apám nem túl beszédes és a tél nagyon hosszú.
- Én is úgy érzem. Amint jön a hideg idő, az orvos csak rohan.
Meghűlés, tüdőgyulladás. Egyfolytában úton vagyok.
- Akkor ön mégiscsak orvos?
- Majdnem. A tanulmányaimat nem fejeztem be teljesen.
Nem tehettem. Tudja, a körülmények. Özvegy vagyok három hónapja.
- Ó, részvétem.
- Hoztam magammal ostort, de nem tudom, hol tettem le. Segítene?
- Ó, itt van! Tessék.
- Köszönöm. Majd még jövök, hogy megnézzem a beteget, tudja.
Isten önnel.
- Isten önnel.
- Emma Bovary játssza az ártatlant, de már ekkor kéjvágyó és romlott.
Az első találkozástól kezdve zaklatj a a becsületes Charles-t.
Provokálja őt!
- Charles Bovary elhagyja az ostorát . Emma megtalálja és átadja neki.
Nem szokott kettesben lenni egy férfival, elpirul.
Lássuk be, ez a fiatal lány nem szégyentelen, ellenkezőleg!
A zárdában tanult zongorázni, énekelni, táncolni.
Szemére vethetjük ezt?
Nem őt kell elítélnünk és még kevésb é a regényt, amely elmondja
a történetét, sokkal inkább az oktatási rendszerünket!
- Az oktatási rendszerünket? Ha már úgyis itt tartunk,
miért nem mindjárt a társadalmunk alapjait?
- Nem mennék el odáig, ügyész úr.
- Monsieur Flaubert nem olyan illedelmes, ő elmegy.
Életképnek álcázott regénye társadalmunk szilárd
talapzatát támadja.
Azt kérdőjelezi meg, ami számunkra legértékesebb, legszentebb:
a házasság intézményét!
- Nincs fűződ? - Nem venné le rólam?
- Kicsit fáj? Ez normális. - Aú!
- Szeretlek. Annyira szeretlek!
- A házasság intézményét nem arra találták ki, hogy felhőtlen
boldogságot hozzon, hanem, hogy szabályozza a nemzést
és az öröklődést.
Ha boldog is, annál jobb.
- És, ha nem boldog?
- Megbékélünk, megalkuszunk, tűrünk és kitartunk.
De Monsieur Flaubert másképp képzeli el a házasságot.
Alighogy Emma Bovary férjhez ment, máris egy másik férfi karjaiba ájul.
- Hol olvasott ön ilyet? - A bál-jelenet! A tánc!
- Ugyan, miért lenne egy tánc egyenlő a bűnbeeséssel?
Charles Bovary kezeli egy vikomt bérlőjét, aki hálából meghívja
a báljára, a feleségével együtt.
Emma ott találkozik a szépség és elegancia világával,
amit addig csak regényekből ismert és amelynek emlékét
utolsó lélegzetéig őrzi.
- Asszonyom. Megengedi?
- Igen, hogyne.
Gyönyörű voltál.
Én is táncolhatnék.
Igazad van. Szorít a cipőm, biztos nem lennék túl ügyes.
Akkor hazamehetünk?
- Ne, ne!
- Emma, mint széplélek? Nem, ő érzéki és szeszélyes.
Charles-nak volt élete, mielőtt megismerte.
Háza, praxisa, de a bál megzavarta Emma fejét,
azóta sorvadozik szegény.
Annyira, hogy ez a példás férj, költözni kényszerül,
hogy a neje ne unatkozzon olyan nagyon.
- Milyen eleven!
- Üdvözlöm! - Jó napot, tiszteletem!
- Itthon vagyunk.
- Arra gondoltam, hogy elmegyek a nővéremhez,
ő biztos tud adni néhányat.
- Doktor úr, asszonyom. Annyira örülök! A nevem Félicité.
- Köszönöm szépen. Tessék.
- Nedves és dohos.
- Csak, mert rég nem laktak benne. Ülj le ide, drágám!
Félicité, tegyen fát a tűzre, a feleségem fáradt és fázik.
- Főztem húslevest, ha esetleg kérnek. Az jót tenne.
- Igen, jó a várandósoknak. - Gyermeket vár? Mikorra?
- Á! Monsieur Bovary! - Öö...
- A barátaim és én haladéktalanul üdvözölni akartuk.
Igazán örülünk, hogy ideköltözött kis falunkba, Yonville-l'Abbaye-be.
Bemutatom Monsieur Lheureux-t, aki egy divatáruboltot vezet
és Monsieur Léon Dupuis-t, aki nálam lakik.
Monsieur Lheureux a környék legjobb kereskedője,
számára nincs lehetetlen!
Ami Monsieur Dupuis-t illeti, ő segédkezik a jegyző mellett
és nagy jövő vár rá.
Jómagam pedig szolgálatukra, Homais vagyok, a patikus.
A gyógyszertáramat még Rouenban is ismerik.
És itt van a mi kis üdvözlő ajándékunk. Justin!
Szép és hasznos.
- Igazán köszönjük.
- Tudja, itt nem túl fáradságot az orvosi munka.
Nincs semmi említésre méltó, kivéve a görvélyes eseteket,
ami a parasztok életkörülményeire vezethető vissza.
- Sokan belehalnak?
- Dehogy! Meglepően kevesen. Még 90 éveseink is vannak.
De az emberek inkább az imákhoz és az ereklyékhez fordulnak,
mint a patikushoz és így tovább.
- Az éghajlat kellemes. Legfeljebb mínusz 4 fok télen
és plusz 25 nyáron.
- Kifárasztotta az út?
- Egy kicsit. De szeretek kimozdulni.
Szép sétautak vannak errefelé?
- Van néhány. Sokszor kimegyek egy könyvvel és nézem a naplementét.
- Szeretem a naplementét, főleg a tengerparton.
- Gyakran látja?
- Nem, dehogy! Még soha nem jártam ott, de a könyveim alapján
annyiszor elképzeltem, mintha átéltem volna.
- Nincs is jobb, mint olvasni esténként a tűz mellett,
bent a melegben.
- Ó, igen, új tájakat fedezhetünk fel, a képzeletünk szárnyalhat!
Tudja, mostanában szeretem az olyan históriákat, amik félelmetesek
és teljesen elmerülök bennük.
- Én is.
- Amikor elkezdek olvasni, mindent elfelejtek.
- Emmának kell a borzongás, menekül a langyos érzelmektől.
Az ifjú Léon a verseket szereti, amik megríkatják az embert.
Neki nem rójuk fel, hogy ilyen a természete, miért rónánk fel
ennek a fiatalasszonynak?
- Mert utálatos módon éli meg.
Nem hálás a férjének az erőfeszítésekért az áldozatokért!
Semmit sem tesz a boldogságért.
- Hogyhogy semmit nem tesz?
Mindent megpróbál, hogy szeresse a férjét.
Ezt a férjet, aki nem a mesebeli herceg.
- Uram, valaki keresi. - Megyek.
- Jó napot, doktor! - Jó napot, mi szél hozta?
- El kell jönnie velem, doktor a feleségemhez. Na meg a tehénhez is .
- Sürgős? - Igen. Főként a tehén miatt. Jöjjön !
- Megyek, megyek.
Gyerünk!
- Kövessen!
- Finom volt a vacsora. Félicité igazán jó szakács
és jó társaságunk is van itt.
Monsieur Léonnal legalább te is tudsz beszélgetni olyasmiről,
amit szeretsz.
- Na és te? Kivel beszélgetsz arról, amit szeretsz?
- Amit én szeretek, az itt van.
- Nézd csak! Ez a legkedvesebb regényem.
Sírok, ahányszor olvasom. Ő itt Paul, ő meg Virginie.
A trópusokon nevelkednek, gyönyörű virágok és hegyek között.
Szerelmesek, de el kell válniuk és a hajó,
ami visszaviszi a lányt, elsüllyed.
Ő vízbe fullad, Paul pedig meghal a bánattól.
- Jobb szeretem a boldog befejezést.
- Tudom. Nem vagy romantikus lélek.
- Inkább szerelmes. Az nem jobb?
De lehetek romantikus. Mit kell tennem?
Talán keringőzzek, mint a vikomtod azon a bálon? Tanítsd meg!
Taníts meg rá! Gyere!
Mit csináljak?
- Nézzük, tedd a kezed... - Ide?
- Ide. - Ide.
- Rajta! - Jól van.
- Figyelj! - Figyelek.
- Egy-két-há! Egy-két-há, egy-két-há!
- Ó, vigyázz! - Pardon!
- Óh! - Jól van, jól van. A kezem.
- Nem! Ide! - Ide, ide.
- Rajta!
- Egy-két-há, egy-két-há, egy-két-há.
- Aú, aú!
- Óh! Jaj, sajnálom. Inkább halasszuk holnapra!
- Várj csak! - Késő van.
- Várj!
"Bár elvesztettelek szem elől a fák között, ha nem látlak,
akkor is megtalállak téged.
Valami, amit nem tudok szavakba önteni, ott marad belőled
a levegőben, ahol elhaladsz.
Minden érzékemet elvarázsolod. Az ég azúrja nem olyan szép,
mint a szemed kékje.
A pintyek éneke nem olyan édes, mint a te hangod.
Ha csak ujjhegyemmel megérintlek, a testem megborzong a..."
Érzed?
- Rugdos! - Hiszen fiú.
- "Ha a has hegyes, akkor fiúcska lesz."
A magáé hegyes, mint a kacsakagyló!
- Georges. Georges lesz a neve. Igazi férfi lesz, aki szabad!
Ott élhet, ahol akar, felfedezhet ismeretlen tájakat, örömöket,
nem lesz előtte akadály.
- Azt mondják, Bretagne-ban megeszik . - Mit?
- A kacsakagylót.
- Nyomja, nyomja, nyomja, nyomja! Még! Még! Még!
- Nyomj, drágám! - Fújtasson!
- Nyomj!
- Rajta, nyomja, nyomja, nyomja, nyomja! Mindjárt kint van.
- Nyomj, drágám, nyomj, nyomj!
- Egy utolsó erőfeszítést! Jön, jön! Itt van!
Itt van, itt is van!
- Fiú lett? Fiú lett?
- Kis lányka. Egy tökéletes kis lányka.
Adjam oda?
- Ne.
- Elaludt. Legyen talán Madeleine?
Vagy Huguette, mint édesanyád?
- Monsieur Léon van itt.
- Ne, most ne! Emmának pihennie kell.
- Nem! Jöjjön!
- Jó napot! - Alszik.
- Hoztam önnek egy könyvet a lábadozás idejére.
- Nahát. Jöjjön csak, üljön le ide!
- Nagyszerű regény. Egy amerikai írta.
- Igazán köszönöm. És miről szól? - Szerelmi szenvedélyről.
- "Bertha magas volt, barna és fenséges.
Minden férfi csodálta és kívánta." Bertha, Berthe. Nagyon szép név.
- Igen, tényleg nagyon szép. - Igen. Berthe lesz a neve.
- Hol tart a regényben?
- Már negyedszer olvasom. Ez a kedvencem.
- Én most épp egy csodálatos könyvet olvasok.
- Úgy tűnik, semmi nem elég neki. Kap szerelmet, biztonságot,
nem szűkölködik.
Dédelgetett feleség, van egy egészséges gyermeke,
de neki mindig több kell, mindig más !
- Emma Bovary fogoly ebben a házasságban. Olvasom:
"Azon töprengett, találkozhatott volna-e más férfival, ha a véletlen
másképp rendezi a lapokat.
Lehetett volna szép, szellemes, finom, vonzó, olyan,
amilyen férfiakhoz bizonyára hozzámentek a zárdabeli társnői.
De az ő élete hideg volt, mint egy padlás,
amelynek északra néz az ablaka".
- Nyertem. Drágám, nyertem! Visszavágó holnap?
Lefekszem, Léon. Kikíséred?
- Férjnél vagyok.
Nem érzem jól magam, atyám.
- Ó, én se. Ez a hőség elviselhetetlen.
- Nem erről van szó. Szenvedek. Borzasztóan szenvedek.
- Mitől, gyermekem?
- Nem tudom megmondani. Ez olyan, mint egy szakadék.
- Szakadék?
- Elfog a szédülés. Félek, hogy lezuhanok.
Félek az egyedülléttől.
- De hát ott van a férje, nem? - Mellette egyedül érzem magam.
- Talán a doktor nem jó férj? - De, igen.
- Menjen haza, gyermekem és istenben keresse a támaszát.
Mondjon el minden reggel egy rózsafüzért.
- Meg fog ártani a sok sírás. Hiányzik a kis Berthe-nek.
Elmenjünk a dajkához? Maga olyan, mint Guérine,
az egyik halász lánya odaát Pollet-ban.
Olyan szomorú volt, olyan sápadt, mint egy halotti lepel.
Mintha valami ködféle ült volna a fejében.
Se az orvos, se a pap nem tudott segíteni.
Amikor ez elfogta, kiment egyedül a tengerhez, lefeküdt a kavicsra
és csak sírt.
Addig sírt, amíg elborította a dagály.
- És megfulladt?
- Nem, nem, dehogy! Férjhez ment és utána elmúlt neki.
- Nekem viszont a házasság után kezdődött.
- Asszonyom, Monsieur Léon van itt. - Asszonyom.
- Igen? - A doktor nincs itt?
- A rendelőjében dolgozik.
- Búcsúzni jöttem.
Jegyzői állást kaptam Párizsban.
- És mikor megy el? - Ma este.
- Meg akartam... Szerettem volna...
- Igen?
Mondja!
- ...megölelni Berthe-et.
- Félicité! - Igen, asszonyom?
- Hozd ide Berthe-et. - De most alszik.
- Jó napot! Menjen be, kérem! - Köszönöm.
- Á, Monsieur Léon! Úgy hallom, Párizsba megy.
Megértem, de nagyon hiányzik majd. Emma unatkozni fog maga nélkül.
Ne felejtsen el írni nekünk! Itt is vagyok!
- Angolos búcsú?
- Még nem vétkezett, de már érzi annak borzalmát. Idézem:
"A szenvedély akkor már porig égett. És mivel sehonnan nem jött segítség,
nem sütött ki a nap sehol, teljes sötétség vette körül,
érezte, hogy elveszett a dermesztő hidegben, ami csontig átjárta."
- Monsieur Flaubert aztán nem kertel : "Érezte, hogy elveszett a dermesztő
hidegben" - tehát ilyen állapotba kerül az asszony, mert nem sikerült
megcsalnia a férjét!
És nem az ifjú jegyzőt sajnálja, nem miatta sír, nem!
Hanem azért, mert így már nem lehet szeretője.
És azt mondják, hogy ez nem bűn?
- Ilyenek a férfiak! Ez a nő szenved és nem sajnálják, hanem elítélik!
- Asszonyom!
- Itt ő az áldozat, de maguk őt vádolják!
- Asszonyom, itt most nem egy nő ügyét tárgyaljuk, hanem egy könyvét.
- De igen, Emma Bovary fölött ítélkezünk.
És rajta keresztül a nők társadalmi helyzete fölött.
- Biztosíthatom, hogy ez a törvényszék nem nőellenes.
- Amíg a nők tudják, hol a helyük, nemde?
Emma Bovary sokkolja önöket, mert vidéki kispolgár, aki luxusra
és szórakozásra vágyik.
Ha nem tanyán születik, hanem egy párizsi palotában,
akkor a magatartását elegánsnak tartanák.
- Azt vetik a szemére Emmának, hogy többet akar, mint amije van?
De hát nincs semmije, ő senki!
- Menj haza pelenkázni! - Csendet! Csendet!
- Látja, bíró úr? Idevezet ez a regény!
- A törvény szemében mi, nők cselekvőképtelen személyek vagyunk!
Akárcsak az elmebajosok. Egy férfi választhat szakmát,
kezelheti a pénzét és elköltheti a felesége pénzét.
- Vigyék már ki!
- A maguké minden jog, a miénk minden kötelesség!
- Vezessék ki! Vezessék ki!
- Maguk félreléphetnek, igen, amikor és akivel csak akarnak.
Bezzeg, ha a feleségük teszi ezt... Igaz, uraim?
Ha Charles Bovary megölte volna Emmát, akkor is az asszonyt vádolnák ,
hogy bűnbe taszította!
- Anya és feleség! Ennyi nem elég? - Csendet! Csendet!
- Kezdem. Hagyjuk folyni egy kicsit.
És a feleségem épp most nincs itt.
- Talán elutazott?
- Nem, beteg. Az idegei. Hetek óta elő se jön.
Jaj, ne! Egyszerre kettő? Hó! Ébredj! Ébredj!
- Semmi baj, kemény fickó. Intézem a másikat.
- Emma! Emma! Szükség lenne rád!
- Asszonyom! Asszonyom!
- Gyorsan ecetet!
- Jól van, magához tért.
- Ki kell vinni a lavórt. Ha meglátja, újra elájul.
Így ni! Most már rendben?
- Menj ki a levegőre, fiam!
Láttad, milyen sápadt? Imádom a sápadt nőket!
Jól megnéztem.
A szememmel is tudok vetkőztetni, nemcsak kézzel.
A melle, mint az alma, az ülepe kicsi és formás azt látom,
nincs kihasználva.
Tátog a szerelem után, mint ponty a szárazon. Megszerzem.
Köszönöm, doktor. Minden elrendeződött hála önnek
és bájos feleségének.
- Köszönöm. Ez neki is jót tett.
Mindig olyan szomorú és gyenge szegény.
- Talán friss levegő kell neki és mozgás.
Egy kis lovaglás biztosan segítene.
- De nincs időm elvinni lovagolni.
- Tudja, van a lovaim között egy engedelmes, de eleven kanca.
Boldogan felajánlom a feleségének, hacsak ön nem tart a pletykáktól.
- Én soha nem tartok a pletykáktól. Az egészség a fő.
- Megsérült.
- Semmiség.
Menjünk tovább!
- Maga fél tőlem. Pedig a férje azt mondta, hogy nem szokott félni.
- Nincs kedvem a férjemről beszélni.
- Nekem sincs. Bocsásson meg, hogy nem tudtam ellenállni!
A vér a hófehér bőrén...
Cseresznyeíze van, tudta?
Mondja, hogy megbocsát!
"Igen, asszonyok, valóban végzetes erő van bennetek, hogy egyetlen
mosolyotokkal mámorba, vagy bánatba vessetek.
Igen, egy szó, vagy épp a csend, egy gúnyos hang, vagy tekintet,
annak, ki szeret titeket, szívébe tőrdöfés lehet."
- Lamartine-t is szereti?
- Nem kellene bevallanom, de az ő versei mindig megríkatnak engem.
- Miért ne vallaná be? Ha szereti a verseket, akkor érzékeny ember.
- Nagyon. Nagyon.
- Szép, ha valaki az érzelmektől sír ,
főként egy ilyen férfi.
- Biztos valami bugrisnak tart. - Ó, nem, nem, dehogyis! Dehogyis.
- Jöjjön!
Amióta megláttam magát, már nem élek, nem alszom.
Kell nekem a szeme, a hangja, a gondolatai.
- Hallgasson, kérem! Menjünk!
Megijeszt, Rodolphe! Eresszen!
- Szeretem, Emma, olyan nagyon!
Könyörgök, ne utasítson el!
Szeretem!
- "Szeretőm van, szeretőm van! - ismételgette.
Végre megkapja hát a szerelmi örömöket, a boldogság lázát,
amit már nem remélt.
Csodálatos lesz ezután a lét: csupa elragadtatás, szenvedély, révület."
Ha legalább bántaná a lelkiismeret! De nem: hazamegy, a tükörbe néz
és azt mondja: "Szeretőm van, szeretőm van!"
- Emma egy szajha! - Maga idióta! Idióta!
- Emma most először részeg és nem méri fel a részegség veszélyeit.
- Monsieur Flaubert mégis azt írja, idézem: "Emma Bovary még soha
nem volt olyan szép, mint ebben az időszakban."
Ez már tényleg provokáció!
- Azért szép, mert boldog és azt akarja, hogy mindenki az legyen,
kezdve a férjével.
- Hogyhogy ilyen korán keltél?
- Virágot akartam szedni, mielőtt túl meleg lesz.
- Virágot szedni?
- Igen, virágot. Egy csokorhoz. Egyet már vittem a szalonba,
a zongorára.
Kérsz te is a rendelőbe?
- Igen, igen, az jó lenne. Kedves vagy.
- Nem, te vagy kedves. - Jó az illatod.
- Így ni! Most már csinos vagy! Megyek. Rengeteg dolgom van ma.
- Gyere!
- Emma! Nem jöhetsz így ide minden reggel!
Kockázatos. A férjed fajankó, de nem vak.
- Nézd! Ajándék. - Emma! Megint?
- Nyisd már ki! Lepecsételni a leveleket, tudod.
Amiket nekem írsz. Másnak nem fogsz írni, ugye?
Megígéred? Esküszöl? Nézd a vésést!
Belevésettem, hogy "Amor nel cor", vagyis "Szívbéli szerelem".
Hiszen ott vagyok a szívedben.
Képzeld, aranyból van! Nézd, milyen szép a vésés!
- Túl sok ajándékot adsz. Nincs apanázsod, honnan veszed a pénzt?
- Megállapodtam a kedves, jó Lheureux-vel.
Ha tudnád, milyen szolgálatkész! És ügyesen kitalálja, mi az,
ami tetszene.
Te a legszebbet érdemled mindenből. Szóval tetszik a pecsét?
"Amor nel cor", szívem.
Szeretsz? Mondd ki!
- Eloltod? Álmos vagyok.
- Én nem. Még olvasok. Aludj!
- Menj vissza! Gyorsan! A férjed felébredhet.
- Szeretlek, örökre! Olyan nehéz itt hagyni, olyan nehéz, olyan nehéz!
Hogy kívánhatod tőlem?
- Elég! Gyerünk!
Most hazamész! Azonnal!
- "Nem voltak többé édes szavak, amelyek megríkatták Emmát,
se heves simogatások, amelyek megőrjítették.
A nagy szerelem, amelybe Emma belemerült, elapadni látszott,
mint amikor a folyó vizét lassan beissza a meder.
És Emma meglátta az iszapot. Nem akart hinni a szemének.
Még gyengédebb lett, Rodolphe viszon t egyre kevésbé titkolta a közönyét."
Tudja, ez a Rodolphe nem egy jellem, de meg tudom érteni őt.
A maga Emmája viszont egy kétszínű szörnyeteg lett!
- De a pokolra szállása itt kezdődik , a titkos ölelésekkel.
És aki ön szerint az erkölcstelenség szobra, elégtételt ad
az erkölcsnek, mert mindent megtesz, hogy megbüntesse önmagát!
- Nahát, valóban? "Nem tudta, vajon megbánta-e, hogy engedett
Rodolphe-nak, vagy ellenkezőleg: még jobban szeretné-e szeretni."
- Szóval még ostoba is!
- Mi? Maga végképp nem tud semmit a nőkről.
- Áh! Persze.
- Így folytatódik: "Rodolphe talált még kiaknázni való élvezeteket.
A szemérmességet kényelmetlennek tartotta. Nem udvariaskodott Emmával .
Hajlítható, romlott lényt csinált belőle, leigázta őt,
Emma szinte félt tőle, eltöprengett, hogy miért gyűlöli Charles-t
és nem lenne-e jobb, ha szeretni tudná."
- Az vitte romlásba, hogy szeretni akarta Charles-t?
Mindent csak önzésből tett és hiúságból.
- Homais Patika
- Új módszer a dongaláb kezelésére. Úgy tűnik, a páciens egyáltalán
nem szenved.
Egy kis szúrás, egyszerűbb, mint kiirtani egy tyúkszemet.
- Nagyszerű lenne szegény Hippolyte-nak.
De hogy képes vagyok-e rá?
- Persze, hogy képes vagy rá!
- Az operáció sikere biztos, megszépítené Hippolyte életét
és megalapozná a maga hírnevét és a vagyonát is.
Fogadok, hogy cikket írnak magáról a Roueni Fáklyába.
Már látom is: "A kis Yonville falucska színhelyéül szolgált
egy sebészeti kísérletnek és egyben emberbaráti cselekedetnek,
amelyet az egyik legkiválóbb szakemberünk hajtott végre:
Monsieur Charles Bovary."
- Gondolj bele! Benne lennél az újságban!
- És a dicsőség, Monsieur Bovary! A dicsőség!
Hopp-hopp! Jól van.
Nyugalom! Hippolyte! Nyugalom!
Mindjárt kész, barátom. Meglátod, milyen szép lábfejet kapsz tőlünk.
Jól van.
Ugyan, ugyan, ugyan!
Ugyan, ugyan, Hippolyte! Jól van, jól van, jól van, jól van, vége.
Vége, vége. Már vége is.
Jól van, jól van. Jól van, fiam, jól van.
- Senki nem tudhatta, hogy üszkösödni kezd.
Én nem tudtam volna levágni.
Rendeltem neki egy falábat.
Mindent fizetek. Mondj valamit, Emma!
- Már nem tudlak elviselni.
A hangodat, a testedet, a kisszerűségedet.
Nem tudom elviselni a jóságodat. Nem tudlak szeretni, Charles!
Megfulladok. Nem értesz meg, ha rám nézel, mit látsz?
A kis feleségedet, akivel büszkélkedhetsz ebben
a halálos porfészekben.
De nem tudod, hogy kicsoda Emma, nem tudsz róla semmit!
- Emma, könyörgök, mondj valamit! - Főzök egy gyógyteát.
- Egy szörnyeteg! Ez a megfelelő szó Ilyen hallatlan érzéketlenséget!
- Emmánál a csodálat szüli a szerelmet és Charles Bovaryt
lehetetlen csodálni, bár nagyon igyekszik!
Talán épp az erőfeszítései miatt lehetetlen, mert azok inkább
szánalmassá teszik.
- Ez a nő még nincs 30! 30! Neki szerelem kell, élet kell!
Igen, élet, amihez a férfiaknak van joga!
- Mit tud maga a nőkről?
- Csendet! Csendet kérek! Csendet! Csendet!
- Fájt nekem. - Tudom.
- Nem bírom! Már nem bírom így folytatni.
Ments meg!
Egy ilyen szerelmet fényes nappal kell megélni!
Vigyél el innen, könyörgök!
- És a lányod?
- Őt is visszük. A tengernél, vagy a hegyekben fogunk élni.
Soha nem hagyjuk el egymást. Olyan lesz, mint egy egyre
szorosabb ölelés.
Elviszel, Rodolphe? Mondd, hogy elviszel.
Mondd már!
- Igen. - Óh!
- Elviszlek.
- Lheureux Divatáru - Jó napot!
- Asszonyom.
- Drága Monsieur Lheureux! Kellene egy meleg kabát,
hosszú galléros, bélelt.
- Tán utazni készül?
- Nem, nem, dehogy. Tudja, én...
Nem érdekes. Ismeri a méreteimet.
Kell egy utazóláda is, nem túl nehéz .
- Értem. 92x50 centis, a mai divat szerint?
- Igen, az jó lesz. Be tudja szerezn i ezeket mondjuk úgy
két hét alatt?
- Természetesen szép hölgyem. Önért mindent, hiszen tudja.
Monsieur Bovarynak is kell úti kabát?
- A férjemnek mindene megvan. Á, igaz is!
Mindent tartson itt és ami a kabátot illeti, adja meg a szabó címét
és szóljon neki, hogy számítson rám.
- Talán meg kellene újítanunk a váltókat, amiket aláírt.
Így önnek nem lesz más dolga, mint szépnek lenni
és élvezni a fiatalságát.
Ki tudja, mit hoz a jövő, lehet, hogy holnap meghalunk, én, maga,
a szeretteink.
- Elég, ha én írom alá?
- Ön a ház úrnője, nem? Amúgy a jövőben - szükség esetére -
és, hogy leegyszerűsítsük a dolgot, volna egy más megoldás,
ami rendkívül diszkrét.
- Igen?
- Egy meghatalmazás az ön nevére, amit Monsieur Bovary aláír.
Megbízik önben, nemde?
- Hogyne! Tökéletesen megbízik bennem. Uram.
- Jeannot!
Hallgasd csak! Szerintem nem rossz.
"Miért is kellett megismernem önt? Miért is volt olyan szép?
Az én hibám? Nem. Istenem, dehogy! Csak a végzetet okolhatjuk."
A "végzet" szó remek lesz, nem?
- Hatásos, az biztos! És nincs mit tenni, a végzet
az végzet és kész.
- Hozzáírtam még egy bekezdést, nehogy a nyakamra járjon:
"Már messze járok, amikor e sorokat olvassa.
Ne felejtse el a boldogtalant, aki elveszítette önt,
hogy ne veszítse el önt.
Agyő..."
Igen, igen: Agyő és utána három pont. Így még meghatóbb.
- Tényleg szép, nagyon! - Jó, de hogy írjam alá?
- A keresztnevével. Rodolphe, csak ennyit.
- Nem. Túl száraz. Nem.
Odaadó híve? Nem. Nem.
Barátja? Igen. Igen, az jó lesz.
Szegény kicsi asszony!
Biztosan érzéketlennek tart majd. Egy-két könnycsepp kellett volna rá,
de nem tudok sírni.
Vizet!
Nem ez a legjobb alkalom rá, de örülni fog,
hogy használom az ajándékát.
Holnap vidd el a szokott módon.
Most már vacsorázzunk! Éhes vagyok.
- Asszonyom! Ezt Monsieur Rodolphe inasa hozta önnek.
- Tedd le oda!
"Szegény angyalkám, micsoda szakadékba sodortam önt!
Emma, nem akarom tönkretenni az életét.
A világ kegyetlen.
El kellett volna viselnie az indiszkrét kérdéseket,
a rágalmakat, a megvetést.
Elmegyek, Emma. Hová? Nem tudom.
Már messze járok, amikor e sorokat olvassa.
Ne felejtse el a boldogtalant, aki elveszítette önt,
hogy ne veszítse el önt.
Agyő..."
- Asszonyom! Az úr várja, tálalva a leves.
- Köszönöm. Gyümölcsöt se kérsz?
Nagyon finom. Meg kell kóstolnod.
Átjárta a nap. Aggódom miattad.
- Nem kell. Csak az idegeim.
Rodolphe Boulanger kocsija. Úgy látszik, elmegy.
Végül mindenki elmegy. Emma!
- Az idegei! Ó, hogyne! Csalódott a reményeiben
és ki fizet ezért?
A férje. A nő el akarta hagyni búcsú nélkül, elvette volna tőle
a gyermekét - ezt a bűntettet a törvény is bünteti! -
és még a férjnek kell ápolnia, amit meg is tesz, mint egy szent!
Olvasom: "Elhanyagolta a betegeit, szinte le se feküdt."
Gyalázat! Ez az asszony az egész női nem szégyene, az biztos!
- Emma nem csalódott nő, hanem becsapott nő.
Gúnyt űztek belőle, mert halálosan szerelmes volt. Szerelmes!
A tisztelt bíróság szerint szeretni szégyen?
- Cssss! Uralkodjon magán, bízza rám a védelmet!
Ha így folytatja, a legrosszabbra számíthat.
- De hát kit gúnyolnak itt? Emma bennem él, hadd beszéljek helyette!
- Beszéljen, Monsieur Flaubert! Rontson a helyzetén!
- Emma lázasan is...
- Emma Bovary 43 hosszú napon át feküdt lázasan.
Az agyláz olyan súlyos volt, hogy hívatta a papot, hogy megáldoztassa.
- Á, igen! Az a nagy vallásossága! Ugyanúgy a szenvedély rabja
és illúziókat kerget, de a legszentebb dolgokban keresi őket.
- Ellenkezőleg. Az áldozással Emma a mindenen túlmutató szeretetet
keresi, a szeretet, ami örökké tart.
- Egyik nap kéjsóvár, másnap már ájtatos!
Istent választja szeretőnek, mert ő nem hagyja el soha.
- Nem kell megbocsátania neki.
Annyit kérek, hogy egyszer csak egyszer próbálja megérteni őt.
Megérteni.
- Csak én vagyok az, Homais barátjuk , aki minden nap eljön,
hogy érdeklődjön a drága betegünkről .
Már sokkal jobb a színe. Beadta neki az erősítőt?
Az érzékeny idegeket is erősíteni kell, mint az izmokat. Tessék.
Ezt itt igyák meg a gyógyulására! Most már egy-kettőre ott tartunk.
Egy kis vidámságra van szüksége, úgy bizony! Buborékokra! Hó-hopp!
- Segítsen tartani.
- Jól van, jól van, jól van. Jöjjön, adja a kezét!
- Jól vagy, drágám?
- Miért nem mennek el színházba? Rajong a zenéért és a nagy
Anna Taillon énekel a roueni operában.
Épp ez kell önnek!
- Nem. Nincs annyi erőm.
- De igen, nagyszerű ötlet! Rendelsz egy szép ruhát,
én foglalok páholyt és szállodában alszunk.
Még soha nem tettük.
- Bravó, bravó!
- Kincsem! Nem szabad ennyire felizgatnod magad.
- A történet miatt van.
- Én sajnos nem egészen értem. Miért üldözi a férfi a nőt, akit szeret?
- Nem érdekes. Szomjas vagyok.
- Hiszen az Léon! - Léon?
- Léon Dupuis, tudod. Léon!
Micsoda véletlen!
- Jó estét. Már nincs Párizsban?
- Nem, most itt dolgozom. Tanulom az itteni ügymenetet,
ami kicsit más, mint a párizsi.
És hogy van a kislányuk?
- Köszönjük, jól. Szép, mint az anyja.
Bár ő kissé sápadt, mert hosszú ideig betegeskedett. Az idegei.
- Ne, Charles! Ne untassuk Léont!
Nincs itt levegő. Menjünk!
Mondja, milyen volt Párizs? Sokat járt színházba?
- Hetente. Sok nagy énekest láttam.
- Kár, hogy elmegyünk a vége előtt, már kezdett tetszeni.
- Holnap is lesz egy előadás.
- Holnap már visszamegyünk Yonville-be.
Hacsak nem akarsz itt maradni és megnézni.
- Nem. - Hazajöhetsz vasárnap.
- Nem. - Eljönne vele holnap?
- Igen, hogyne. Örömmel.
Párizsban sok levelet írtam önnek, de eltéptem őket.
- Miért?
- Mert úgy éreztem, hogy ez a kötelességem.
Felfoghatatlan erővel ejtette rabul az életemet.
- Miért nem mondott még nekem soha senki ilyesmit?
- Ha korábban találkozunk, minden másképpen alakul.
De most mindent újrakezdhetünk.
- Léon, minek álmodozni?
Fogják még szeretni és lesz még szerelmes.
Megél még ezer dolgot. Én... semmit.
Mindenről lemondtam, mit adhatnék önnek?
Legyünk csak barátok, mint azelőtt. A testvéries barátság...
- Megváltoztunk, Emma! Kérem, találkozzunk még egyszer.
Csak egyszer! Ahol akarja. Kérem!
- Holnap. 11-kor a templomban.
"Ne várjon, barátom! El kell felejtenie.
Nem találkozhatunk többé. Gondoljon a férjemre, a gyermekemre!
Tegnap a kötelességről beszélt. Ma én is teljesítem az enyémet
ezzel a levéllel.
Legyen nagyon boldog, távol tőlem."
Hazautazok. Olvassa el, ha elmentem.
- Léon! - Kocsis!
- Nem, Léon, nem tehetem.
- Párizsban ez mindennapos.
- Hová menjünk? - Bárhová.
- Az úr beteghez ment, nagyon zaklatott volt.
Azt mondta, kérdezze Monsieur Homais-t.
- Tessék.
- Etetlek, öltöztetlek, taníttatlak is és ezzel hálálod meg?
Mi az, hogy nem láttad? A sarokban, balra a második polcon!
- Én, én, nem, nem tudom.
- Nem tudod! Egy üveg! Rajta címkével, amire saját kezűleg
írtam, hogy veszélyes!
Veszélyes, tudod, mit jelent ez? Börtönbe akarsz juttatni?
- Miért?
- Mert arzén! Arzén, te agyalágyult! Olyan üveget veszel el lekvárnak,
ami az arzén mellett áll?
Mindenkit megmérgeznél?
- El akar mondani valamit?
- És mindeközben úgy élsz itt nálam, mint egy császár!
Á, igen. Igen, öö... Meghalt az apósa.
- Szép kis csokor.
- Ma reggel vettem. Egy koldustól.
- Apám szerette az ibolyát.
- Charles, tudom, hogy szomorú vagy.
Akarod, hogy foglalkozzak én az örökséggel?
Az a sok vesződség ilyen állapotban...
Adsz egy meghatalmazást és nem lesz gondod semmire.
- Berthe holnap visszamegy a dajkához. Megölelheti önöket?
- Igen, de később. - Meghatalmazást?
- Igen. Azt hiszem, így nevezik, de nem biztos. Tanácsot kell kérni.
- Talán Léontól. Az irodája jó hírű.
Biztosan segít, nagyon jó szándékú.
- Ezzel betelt a pohár! És nem bor van benne, hanem epe.
Ki látott már erkölcstelenebb jellemet, ki látott cinikusabbat,
rosszindulatúbbat, mint ezé a nőé, aki a gyászt sem tiszteli!
- Emma már nem önmaga. Megint a zsákmánya valaminek,
ami túlnő rajta.
Leigázza őt a gyönyör.
- A mindenható gyönyör. A leigázó gyönyör nevében
megértést kellene mutatnunk a hősnője iránt?
Tényleg, Monsieur Flaubert?
- Madame Bovary? Most már ki kellene fizetnie, amiket rendelt.
- Kérem, ne itt! - Ez már jelentős összeg.
- Tudja jól, hogy nem tudok rögtön pénzt szerezni, amikor ön füttyent.
- Ha nincs pénze, miért nem adja el a kis házat Barneville-ben,
ami a néhai apósáé volt?
Talán tudok is vevőt, négyezer frankot adna érte.
És elég az ön aláírása, mert a férje meghatalmazást adott
a teljes vagyonára.
Az összeg felét azonnal odaadnám, a másik felével pedig rendezhetné
az itteni adósságát.
Csak aláír nekem négy ezerfrankos váltót, amik természetesen
nálam maradnak.
Elrendezzük jóbarátként.
- Rendben.
- Az apám.
- Már nem tudok játszani. Adjuk el a zongorát!
- Ó! Kár lenne veszni hagyni a tehetségét.
Hallottam egy bizonyos Lempereur kisasszonyról. Zenetanár Rouenban.
Már nem fiatal, biztos nem kér sokat .
- Rouenban? Semmi értelme.
Elmegyek egyszer-kétszer és utána?
Mit ér, ha nem járok rendszeresen?
- De hát eljárhatsz minden héten. Csütörtökön elmész a nyolcórás
postakocsival és Rouenban töltöd a napot.
Zongoraóra, séta, üzletek. Jót tenne neki, nem gondolja?
- Ó, igen, igen, élénkítő lenne.
- Ezt kérem. - Rendben.
- És szeretnék egy pár szürke szaténpapucsot is.
- Ühüm. - És ez micsoda?
- Szivarkínáló. - Ó! Nagyszerű. Vihetem ezt is?
- Hát, hogyne. Tudja, hogy néhány hete szinte minden nap bejön,
hogy rendeljen valamit nálam?
Hízelgő, hogy ilyen gyakran eszébe jutok egy szép hölgynek.
- Nagyon szép. Köszönöm.
- Charles-tól undorodik. A szeretőjét eszközként használja.
Felemészti az akaratát, a férfi alárendelt lesz a viszonyban.
És Emma ettől boldogabb? Dehogy! Fokról fokra egyre aljasabbá válik.
- Léon középszerű alak. Hogy tudna ő leigázni, vagy akár
megfékezni egy olyan temperamentumot , mint Emmáé?
Emma most már kiismerte, látja, hogy milyen.
Idézem: "hősiességre képtelen, gyenge, szürke,
erélytelen, fösvény."
Nem! Akiről Emma álmodik, aki megfelelne neki, az egyfajta hős,
aki a hőn szeretett regényeiből lépett ki.
- Csakhogy nem Emma regényei fogják tönkretenni a bátor Charles-t!
Hanem épp Emma teszi tönkre. Bűnnel.
- Megint a bűn, mindig a bűn, hihetetlen!
Ügyész úr, tudja ön egyáltalán, mi a bűn, milyen egy igazán
romlott nő, vagy akár férfi?
- Monsieur Flaubert, üljön le, hagyja, hogy az ügyvédje
tegye a dolgát!
- Az én művemet sértegetik és tiporják sárba!
Talán engem is el akarnak némítani, mint Emmát?
- Üljön le, uram! A saját érdekében!
- Ne keress többé az irodában! A főnököm mindent tud.
Megleckéztetett, hogy a jövőm bánja,
ha férjes asszonnyal kezdek.
Nagyon kellemetlen! Árthat nekem.
- Nos, hát, mit óhajt?
- A szavát adta, hogy itt tartja a váltóimat, nem kerülnek ki innen.
És most ez a Vincart egy vagyont követel tőlünk.
- Mert ön egy vagyonnal tartozott nekem.
Kést szegeztek a torkomnak, el kellett adnom a váltóit
ennek a Vincart-nak.
Javaslom, hogy pontosan fizessen, ő kegyetlenebb, mint én.
- És ha nem tudok? Mi várható? - Bírósági végzés, aztán végrehajtás .
- Ne haragudj!
Tudod, megint a főnökömről van szó.
Írt anyámnak. Azt írta, hogy viszonyom van
egy kártékony nőszeméllyel,
egy szirénnel, egy vámpírral.
- Add vissza! Add vissza, hallod?
- Késő van, Emma. Tényleg nem mész vissza Yonville-be?
- Minek?
- Megkeresem. Nem mondott semmit?
- Nem, uram. De uram, nem mehet el csak úgy Rouenba késő éjjel!
Ez őrültség!
- Megkeresem.
- Nem folytathatjuk így tovább!
- Micsodát? Mit nem folytathatunk?
- Hogy itt járkálunk céltalanul. Fáradtnak tűnsz.
- Elég! Eresszenek!
- Nahát, a szép hölgy nem szereti a táncot?
- Fennhordja az orrát!
- Elég! Elég már!
- Hol voltál, Emma? Annyira aggódtam . Elmentem a szállásodra,
aztán Léonhoz, de nem volt otthon.
Visszamentem a fogadóba, ott megadták
a zongoratanárnő címét, aki...
- Igen, igen, nála voltam, de rosszul lettem.
Fogolynak érzem magam, ha tudom, hogy egy kis késés is
így felzaklat.
- Biztos, hogy ez kell az idegeire? Csak mert a por, amit a múltkor adot t
nem nagyon használt.
Már nem is alszik, éjjel olvas, vagy az ablakban áll.
Nem tudom, mit tegyek.
- Maga jó férj, doktor. Mindig mellette áll a bajban,
figyelmes is, de nem gondolja, hogy egy második gyerek
többet használna neki, mint az orvosságaim?
Nem mintha nem lennének kitűnőek, de egy gyerek megmozgatja,
leköti az embert, nincs idő sötét gondolatokba merülni, érti?
A nejemet - ez persze maradjon köztünk, doktor -, kétévenként
lefoglalom egy újabb kicsivel.
És elég jól csinálom, mert már négy van és a feleségem örül neki. Na?
- Minden rendben, Madame Yvette. Higgye el, nem kell aggódnia.
- Emma! - Igen?
- A betegem elküldte a pénzt. Haragudott, hogy követeltük tőle.
Azt mondta, te írtál neki, hogy fizessen.
- Igen, én. Valakinek foglalkoznia kell ezzel.
Te túlságosan jó vagy, Charles, könnyen kijátszanak.
- És hol van az a pénz? - Hát itt.
- Tényleg kell ide mindez?
- Örülsz, ha dicsérik a házat. Tetszenek a szép holmik.
- Monsieur Ponson van itt, uram.
- Nyolcezer frankot kér egy napon belül,
vagy lefoglalnak minden bútort.
Ez biztos tréfa!
- Nem. Azt hitte drága hölgyem, hogy a "kedves jó Lheureux" az idők
végezetéig a szállítója és a bankárj a lesz a két szép szeméért?
Nekem is kell a pénz! A bíróság helyt adott,
ítéletet hoztak és közölték önnel.
Amúgy ez már Vincart ügye.
- És nem tudna esetleg...
- Semmiképpen. Már nem tehetek önért semmit.
- De nem tudtam, hogy... Nem értettem és...
Én nem értettem, uram.
- Hát, hogyne. Jobb dolga is volt, élte a világát Rouenban.
- Ne prédikáljon! - Pedig jót tenne.
- Könyörgök, barátom!
- A könnyei engem nem hatnak meg. Soha nem voltam a barátja,
ezt ön is jól tudja.
És a szeretője se leszek. Túl sokan jártak már ezen az úton.
- Maga nyomorult!
Aláírhatok valamit.
- Nem kell az aláírása.
Vígasztalódjon, a pénz nem minden.
Annette, ne felejtsd el a három szövetvéget!
- Igen, uram. - Honnan szerezhetnék ennyi pénzt?
- Ugyan már, hiszen vannak barátai.
- Monsieur Lheureux, könyörgök! - Ó, ne, hát már megint kezdi?
- Adjon még néhány napot!
- Menjen, sírjon a férje vállán! Gyenge ember. Szereti magát.
Szegény ördög.
- Nos? - Három embernél jártam. Semmi.
- Még háromezer sincs?
Adj egy kis vizet!
Pedig te tudnál szerezni pénzt.
- Honnan? - Az irodádból.
- Jól van, holnap elviszem neked a pénzt Yonville-be.
- Háromkor várlak a templomnál.
- Jó, legyen így, drágám.
Megoldódik!
- Asszonyom! Asszonyom!
Asszonyom!
- Hagyja abba! Nincs joga ezt csinálni!
- Menj innen, hallod? Tűnj el!
- Hagyja abba, nem teheti ezt! - Menj innen!
- Ingóságok eladók
- Gyerünk! - Nem teheti!
- Kifelé! Menj innen!
- Ők rendes emberek, nem teheti! Ehhez nincs joga!
- Ne nyúlj hozzá! - Nincs joga ezt csinálni!
- Tedd vissza, vagy letartóztatlak! Tűn el innen!
- Nem teheti ezt vele!
- Monsieur Léon nem jött?
- Nem jött senki. A doktor nagyon sír.
Tudja, hová kellene mennie?
- Mi az? - Uram, Madame Bovary.
- Menjen ki, kérem!
Jöjjön!
- Sokat szenvedtem.
Sokáig beteg voltam, súlyosan. Az orvosok lemondtak rólam.
- És mégsem változott. Most is elbűvölő.
- Ó, nem lehetett túl nagy a bűvölet, drágám!
Nagyon könnyen lemondtál róla.
Volt más nő?
Elmondhatod, már nem vagyok féltékeny! Megértem őket.
Megbocsátok nekik. Biztos elcsábítottad őket,
ahogy engem.
Férfi vagy és minden megvan benned, hogy megszerettesd magad.
Mi ketten... Csodálatos volt! Igazi boldogság, nem igaz?
És most újrakezdjük. Szeretjük egymást.
Nézd csak, nevetek! Máris boldog vagyok!
- Ne haragudj, Emma! Ostoba és gonosz voltam.
Csak te tetszel nekem. Szeretlek, Emma, örökké szeretni foglak.
Miért vagy ilyen bánatos?
- Tönkrementem, Rodolphe. Adj kölcsön háromezret.
A férjem minden vagyonát egy jegyzőnél helyezte el,
aki megszökött.
A betegek nem fizettek és így tovább és ma, háromezer frank miatt
végrehajtás lesz nálunk, már el is kezdték.
Barátok vagyunk, ezért eljöttem.
- Nincs pénzem, Emma.
- Nincs pénzed?
Nincs pénzed? Soha nem szerettél engem.
- Most épp én is pénzzavarban vagyok.
- Aki szegény, nem rak ezüstöt a puskatusra, nem tart otthon
kagylóberakásos ingaórát.
Én mindent eladtam volna, dolgoztam volna, koldultam volna az út mentén
egy mosolyodért, egy pillantásodért, egy köszönömért!
De te, te csak állsz itt, mintha nem okoztál volna már elég szenvedést!
Miért kellettem neked? Tán fogadásból? Mondd meg!
Mégiscsak szerettél. Mondtad nekem. Térden állva ígértél örök szerelmet!
El akartunk szökni, emlékszel? És a leveled?
A leveled, ami kitépte a szívemet? És most visszajövök hozzád,
aki gazdag vagy, szabad és boldog és egy szívességet kérek,
amit bárki megadna, de te elutasítasz,
mert ez háromezer frankodba kerülne!
- Nincs annyim!
- Nincs annyid, Rodolphe? Nincs annyid?
Tessék, ez például mennyit érhet? De nem, nem kell nekem!
Nem kell nekem!
- Egyetlen személy, egyetlen körülmény sincs a regényben,
amely arra késztetné Emmát, hogy megbánást tanúsítson.
Úgy fut a végzete felé, ahogy a szeretőihez futott.
- Madame Bovary! - Add a kulcsot!
- Nem lehet.
- Nem tudok aludni a patkányoktól, kell valami szer.
- Monsieur Homais megölne.
- Azt akarod, hogy megint beteg legyek, mert nem alszom?
- Justin! Mi folyik ott? - A te hibád lesz.
- Semmi, uram!
Mit csinál?
- Hagyj! Senkinek sem szólhatsz róla!
- Csendet! Csendet kérek, uraim!
- Mi a baj?
- Berthe, hagyd most a mamát!
- Holnap olvasd el. És ne kérdezz semmit!
- Rosszul vagy? - Inni kérek. Szomjas vagyok.
- Tessék.
Mi van veled?
- Megfulladok.
- Emma! Emma, mi van veled? Emma!
Nézz rám, Emma! Mi van veled?
- Csss! Ne beszélj!
Ne aggódj, Charles, mindjárt jobban leszek.
- Mit vettél be? Válaszolj!
- Ne! Ne!
- Miért csináltad?
- Hamarosan már nem kell aggódnod miattam.
- Miért csináltad?
- Te nagyon kedves voltál. Megbocsátottál volna.
- Az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében, ámen.
Ajánld fel szenvedésedet Jézusnak, gyermekem. Imádkozzunk.
- Minek imádkozzunk, ha isten ismeri minden kívánságunkat?
- Imádkozz!
- Ha ez az útravaló valaha segített volna a nagy úton, arról tudnánk.
- Emma!
- Most már az Úr előtt van. Isten irgalmára kell bíznia magát.
Requiem aeternam dona ei Domine, et lux perpetua luceat ei. Amen.
- Gyűlölöm a maga istenét. Nem méltó rá, hogy itt legyen.
Maga nem ért semmit! Nem értette meg őt!
Nem szerette őt! Menjen innen! Menjen mindenki!
Senki nem ismerte őt.
- Indulok, uram. Tényleg vigyem a ruhákat?
- Hallottam. Úton voltam, ezért nem jöttem el.
Őszintén sajnálom, doktor úr. Nagyon nehéz ez.
Micsoda hőség van! Biztos sok lesz a lázas beteg.
- Nem haragszom. Már nem haragszom.
- A vád szerint az asszony önként halt meg, ő választotta ki az órát.
De élhetett tovább Emma?
- A bíróság tiltsa be e szégyentelje s könyvet és ítélje el
Monsieur Flaubert-t az ártatlan olvasóknak okozott
erkölcsi sérelemért.
- Ügyész úr, a védelemé a szó. Párizsban ma színházi jelenetekben
boldog örömlányokat láthatunk, akik kezüket nyújtják gazdag,
befolyásos férfiaknak.
Ez megfelel a közerkölcsnek? És sérti az erkölcsöt,
ha egy házasságtörő asszonyt mutatna k be nekünk, aki szégyenében meghal?
Charles Bovary minden bizonnyal békésebb napokat élt volna meg
Emma nélkül, de nem a szerelem adja az igazi boldogságot?
És vajon Charles Bovary életét nem ragyogta be ez a szerelem,
bármilyen tragikus is volt?
- Tekintve, hogy e könyvnek - nem úgy, mint bizonyos műveknek -
nem az volt az egyedüli célja, hogy a szabadosság jegyében kielégítse
az érzéki szenvedélyt és nevetségess é tegyen olyan dolgokat,
amelyeket tisztelnünk kell, valamint tekintve, hogy nem bizonyosodott be
kellőképpen, hogy Gustave Flaubert és kiadója bűnös a nekik felrótt
bűncselekményekben, a bíróság felmenti és elbocsátja őket.
Nem tiltom be a könyvét, uram, de ne feledje, hogy vannak szabályok,
amelyeket nem szeghet meg egy magára valamit is adó író.
- Maga az utókor fogja elítélni önt, Monsieur Flaubert.
- Mi magunk öltük meg Emma Bovaryt. Mi magunk, uraim! Mi magunk!
Mi magunk.
- A tárgyalást berekesztem. - Köszönjük.
- Köszönöm.