ШУҐАР
- Гляньте, як він у кадрі. - На позиції.
Почали.
Тепер таке буває постійно. У суботу я ходив на бейсбольний матч,
сидів серед тисяч глядачів.
І не відчував звʼязку з жодним.
Так, наче я не зовсім...
Ти в мене перед очима. Це відволікає.
Можеш не дивитися на...
Увага.
- ...мене? - Почали.
Тепер таке буває постійно.
У суботу я...
Ви знущаєтеся?
Люди, тихо. Давай.
Народ, я намага... Це...
- Запускай камери. - Треба...
- Стоп... - Може, скажеш,
коли до мене підійдеш?
- Почали. - І він мене знайде.
- Що ви відчуваєте? - Добре вийшло, так?
- Поїхали. - І він мене знайде.
Це занадто? Коли на сльозах?
- Почали. - Світло нормальне?
Він мене знайде.
Капець, це... А тато тут?
А щоб мене. Я сьогодні втомлений.
Що це? У що ви вдягнені?
- Це твід. Так. - Супер.
А ви красуня. Приголомшлива.
Скиньте мені свої дані до кінця зйомок. Обговоримо справи.
Потім. Ви ж розумієте?
Я думаю, що буде... Буде класно.
Не можу позбутися відчуття, що він повернеться...
і він мене знайде.
Як таке могло статися?
- Цього вже ніхто не побачить. - Це неправда, Девіде.
- Тато про все подбає. - Навіть якщо так,
мені в цьому місті більше не працювати.
Запамʼятай собі от що.
- Добре. - Подивися на мене. Глянь.
Ти останній нащадок у довгому роду видатних чоловіків,
і колись ти успадкуєш великі статки.
І знаєш, що тоді робитимеш?
Що?
Ти зможеш послати це місто під три чорти.
Добре. Точно.
Синочку, я серйозно.
- Точно. - Пішло воно, це місто.
Скажи так.
Пішло воно, це місто.
Мамо.
Скажи це, Дейві.
Пішло воно, це місто.
Я не в гуморі,
і не лише через транспорт і людей, які не вмикають поворотників.
Треба знайти Дейві Сіґела і зʼясувати, що він знає про Олівію.
Містер Шуґар.
Привіт, Карлосе.
Що він насправді знає.
Як ви?
Що це, святилище?
ВИРОБНИЦТВО ДЖОНАТАНА СІҐЕЛА
На вигляд – саме воно.
Після її смерті він зберіг кімнату такою, як була.
Навряд чи якийсь чоловік більше любив жінку, ніж містер Сіґел – свою Лоррейн.
Так.
- Що таке? - У мене є запитання
до Джонатана, але...
Нічого.
Звісно,
ці питання зачекають.
Що ж. А тим часом я маю інші питання
до інших людей.
Кенні, привіт.
Що вам треба?
Я хотів спитати, чи є Дейві, але бачу, що ти тут.
- Значить, і він. - Кенні.
Бачили фільм «Бути там»?
Пітер Селлерс? Авжеж.
- Хто там? - Перепрошую.
Вічно я зʼявляюся.
Мелвін Даґлас. Памʼятаєте його героя?
Наче з табакерки.
Могутня людина, дуже хворий. Він помирає.
Але Мелвін Даґлас каже...
Отже...
...«Я не поїду в лікарню. Я Мелвін Даґлас.
Хай лікарня їде до мене».
Містер Шуґар.
- Я вас уважно слухаю. - Я шукаю Дейві.
Девіда.
До речі, про гроші. Тепер, коли мій батько занедужав,
я охоче виплачу вам решту гонорару.
І відпущу на свободу, якщо бажаєте.
Вдячний за пропозицію, але гроші залишіть собі.
Мене найняв Джонатан. Я продовжу роботу над справою.
Ви «продовжите роботу»? Це так театрально.
Так. Девіда. Вибачте, я прийшов до Девіда.
Від Девіда щось чути?
Прошу, проходьте в їдальню, сідайте.
Будьте як удома.
- А вам що до того? - Я хочу з ним поговорити.
Певно, ви бачили новини.
- Бачив. - У Девіда був такий страшний шок.
У цій мерзенній брехні немає і краплі правди, і ми це доведемо.
Дейві такий нещасний. Сказав мені:
«Мамо, цій бідолашній жінці, мабуть, дуже боляче,
якщо вона так бреше».
Вона спробувала його знищити,
а він усе одно їй співчуває.
Бачите, який невинний у мене синочок?
Ні.
Що ж.
Я був з вами терплячий. Але якщо ви наблизитеся до мого сина...
Містере Шуґар...
Якщо ви бодай подумки його уявите...
...мені дуже шкода, але...
...мої адвокати так міцно візьмуть вас за дупу,
що товста кишка попросить адвоката.
- Смішно вам? - Ні, але...
- Ви мати, я вас розумію... - Ага.
...захищаєте його. Але якщо він
має інформацію для пошуків сестри...
Зведеної сестри.
Здається, я чітко дав зрозуміти,
що пошуки Олівії – марна затія.
Хай що сталося з Олівією, вона сама напросилася?
Ні, ні. Я цього не казала.
Але я шаную батькові бажання. Не втручався.
Найімовірніше з нею «сталося» от що –
зустріла дилера з коксом і рельєфними кубиками пресу.
Ви самі не вірите в те, що кажете.
Кенні.
Карлосе.
Виведи його.
- Покажеш Шуґару, де вихід? - Привіт, Карлосе.
Кенні, вивести мене ти не зможеш.
Чесне слово.
Усе нормально. Нехай.
Дейві. Дейві, я ж казала... Котику, я все владнаю.
- Тут я сам. - Дейві.
Ви йдіть. Я з ним поговорю.
- Дейві, прошу тебе. - Мамо, все. Не треба. Досить.
- Дейві, я можу... - Усе! Вийди.
- Давай. - Добре.
Добре.
Нічого він не зробить... Кенні, спокійно.
Чорт.
Просто вона мене любить. Тому...
Я ніколи не вмів бути з жінками.
Не те щоб не вмів, але не знаю. Чорт.
Я був знаменитою дитиною. З відомої сімʼї, мене оточували жінки.
Тому я ніколи не знав, як...
як поводитися з ними нормально.
- Розумієте? - Нормально... Що ти маєш на увазі?
Як не погрожувати насильством,
примушуючи до сексу?
- Це ти маєш на увазі? - Так. Я...
я наробив чимало такого, чим не пишаюся.
Але тепер усі знають. Тому...
Хто викрав Олівію?
«Де вона? Де вона?».
Торочить і торочить. Ні, ні. Все добре. Нормально.
Так і має бути.
- Хто викрав Олівію? - Добре.
Це не найлегша розмова в моєму житті.
Я був знаменитою дитиною. З відомої сімʼї.
Як поводитися з ними нормально. Оточували жінки, а я...
- Я не знав, як... - Гей!
Хто викрав Олівію?
Гаразд.
Колись я почув про хлопця, який може привезти дівчат.
Не обовʼязково професіоналок чи проституток, але...
Проданих у рабство, жінок, яких...
- яких ніхто не шукає. - Я...
Я не бачив відверто поганого поводження
або взагалі поганого поводження.
Усі дівчата, принаймні ті, що я бачив, вони здавалися цілком,
- ну... - Якими? Щасливими?
Я знаю, ситуація паршива.
Байрон Столлінгс постачав тобі жінок.
- Ні. Я не називав його. Ніколи. - Ти звертався до Байрона Столлінгса.
- Господи. - Декілька разів звертався.
Більш ніж декілька.
А через якийсь час
я почав з ним, типу, зависати в тенісному клубі.
Цей Столлінгс – реальний психопат.
Ми стали знайомими, які спілкуються.
Тому я розказував Столлінгсу про те, що діється,
про цих дівок, які лізуть з усіх шпарин і нападають на мене,
погрожують судом, поліцією.
Усе таке. І мабуть, десь у той час я...
я міг побіжно згадати свою зведену сестру, Олівію.
І що ж ти сказав?
Що я сказав? Як вона зі мною обходилася.
Розмовляла з тією...
Сказала одній жінці не домовлятися.
Розказати журналістам усе про мене.
Перед самим виходом мого фільму?
Я... Послухайте, будь ласка. Прошу, повірте. Вислухайте мене.
Я думав, він її просто налякає.
Накаже їй не висовуватися.
Я не хотів, щоб він... Боже, який кошмар.
А Марґіт...
- Ні. - Твоя мама...
Ні, ні. Вона знає про жінок.
А про Олівію – ні.
Адресу Столлінгса.
- Де він живе? - На зʼїзді з Ла-Сьєнеґа.
Стрьомне кубло, біля нафтових родовищ.
Але його немає вдома. Він у Тіхуані.
Повернеться завтра.
Я завжди відчував, що вона мене не любить.
Тому я вирішив не любити її.
Не знаю.
Це ж твоя сестра.
Ти повинен був про неї дбати.
Так.
Виконаємо два сети.
Так, супер.
Я знаю.
Ветеринар каже, що треба.
Наша собака, на додачу до бліх, запалення вуха й ока,
тендиніту плеча, народилася з вивернутою вульвою.
Навіть не знаю, що це.
- Півтори тисячі доларів, от що це. - Та ну. То бізнес іде добре?
- Нормально. - Добре.
- А як з тверезістю? - Чотири дні.
- Це ж чудово. Молодчина, Мел. - Дякую.
- А про Олівію досі нема звісток? - Ми шукаємо її разом.
Ти про що?
Шуґар. Його звати Джон Шуґар.
Уявляєш? Здуріти можна.
Він такий класний. Я не те щоб дуже добре його знаю.
Він дуже загадковий. Про себе не говорить.
Усяка така фігня.
Бла-бла-бла.
Але я не знаю. Я йому довіряю.
Він хоче знайти Олівію майже так само, як і я.
От що має значення.
Це той, якого ти привела додому кілька днів тому?
Так. Але між нами нічого не було.
- Симпатичний? - Так і ні.
Тут ніякої романтики. Ніякого сексу.
Я не можу це пояснити.
Не хочу це визнавати, але твоє життя зараз
набагато цікавіше за моє.
Ну не знаю. Піхва твоєї собаки доволі цікава.
Ти тільки будь обережна, Мел.
- Стараюсь. - Так.
ВХІДНИЙ ДЖОН ШУҐАР
Рубі.
Привіт, Міллер.
Хотіла поговорити.
Вибач. Я знаю, який ти зайнятий.
Щось негаразд із Шуґаром?
Та просто...
Є побоювання, що його поточне завдання, ця справа...
може привести його до певних речей.
І лише справа часу, коли він побачить таке, чому не зрадіє.
Це таке, що й мене, чесно кажучи, не радує.
- Ці нові методи. - Ми спостерігаємо, як завжди.
Ні, Міллер. Це щось нове.
Ці люди...
Я розумію. Це правда.
Але в підсумку це необхідно.
Шуґар з цим не погодиться.
То не дай йому дізнатися.
Не знаю, як його зупинити. Я пробувала.
За всяку ціну.
Здається, це тополя трикутнолиста, ні?
- Так, напевне. - Пахне так чарівно.
Тут така природа.
Родючість і смерть поряд.
А як... ще раз, як там звати ту онуку?
Олівія. Олівія Сіґел.
Привіт. Тоді нам завадили.
Тому продовжимо, як-то кажуть. Сядете?
Гарний будинок. Осюди.
Телефон я заберу.
Це як бас, правильно?
Стоячий бас.
Я в старших класах грав на електрогітарі.
Раджу вам іти звідси якнайшвидше,
бо сюди їде мій бойфренд.
Якщо побачить, що я під прицілом у нечемного паразита...
Кажеш, бойфренд їде?
Чому кожна баба, яка хоче залякати,
говорить про цього міфічного бойфренда,
який начебто вже їде?
- Хто? - Я.
А ось і він.
Привіт.
Молодець.
- Їжа. Рамен. - Дякую.
Сука.
Ну як там?
Ну, вона виїжджала, бачилася з подругою.
Щойно повернулася. Більш нічого.
І що далі?
- Говорив з Девідом Сіґелом? - Так.
І що?
Ми багато всього обговорили, але головне – треба
розмовляти зі Столлінгсом.
Він у Мексиці. Повернеться завтра.
Але рано-вранці їдь до нього додому.
Адресу я скину.
То що, цей вечір у тебе вихідний?
Може, в кіно піду.
Завтра, як побачиш Столлінгса, набери мене, добре?
Так. Домовилися.
Твій бойфренд іде!
- Дякую за хавчик. - Нема за що.
Сука.
Де ж він?
Чорт!
Перестань.
Шуґар!
Ти ціла?
Вибач.
Розмовляти нам треба зі Столлінгсом.
- Завтра вранці? - Так.
- А з цим що робимо? - Відпускаємо.
Може почати життя спочатку в Барстоу чи Бойзі.
Чи залишитися і попросити в боса вибачення за довбограйство.
- Мені байдуже. Відпусти. - А що з нею?
- З нею я поговорю. - Так.
Гей.
Не варто сьогодні тут ночувати.
Може, зі мною в готель?
- Візьму речі. - Добре.
Обслуговування номерів ще працює, якщо ти голодна.
Почекай хвилинку.
Я чув, тут дуже смачний сібас.
Я нічого не хочу.
Після того, що було, як мені...
як можна хотіти риби?
Авжеж.
Він хотів завдати тобі болю.
Тому я просто... Не знаю.
А ти хотів завдати болю йому.
Вибач, якщо налякав.
Що це таке?
Збирався піти в душ.
Ясна річ, я спатиму на дивані.
- А ви з Вайлі – в ліжку. - Ні, ні.
Я колишня наркорокерша.
Одну ніч на канапі в пафосному готелі якось витримаю. Ляжу тут.
Добре.
Постіль.
- Дякую. - Будь ласка.
- Добраніч. - Добраніч.
Добрий вечір. Спускайтеся.
Виходьте, будь ласка.
Давайте. Скоро будемо на місці.
Усе добре, дивіться.
Трохи швидше, спускайтеся.
Усе добре.
Ми просто хочемо дещо поміняти.
Треба, щоб чоловіки були тут, а жінки – тут.
Будь ласка, розділіться. Усе нормально.
Скоро перетнемо кордон.
Ану, ти...
Ти йдеш зі мною.
Ти.
Ти, сеньйорито. Ти.
Ти й ти.
Ви сядете у фургон.
Усе добре.
Мамусі й татусі поїдуть за вами у вантажівці.
- Вона не хоче йти. - Що таке, сеньйоре? Усе ж добре.
Бо вони відокремлюють дівчат. Вона поїде зі мною.
Не турбуйтеся.
Це якось недобре.
Брате, йди зі мною. Я поясню.
Зрозумій. Скажи йому, хай зрозуміє.
Сідай у фургон.
У фургон.
Ви мене не розумієте.
Заходьте. Заходьте.
Дякую.
Коли ми сьогодні розмовляли...
То була така складна сцена. Памʼятаєш?
Ще б пак. Памʼятаю.
Технічно складна. Не лише у плані акторської гри.
Я мусив іти в кабінет юриста з усіма документами.
А статистів було скільки, 30?
Як мінімум. Чимала масовка.
І мені треба було вкластися в час, щоб останню репліку вимовити
і передати остаточний заповіт Вілфорду Брімлі
у ту саму секунду, коли ми зʼявляємося перед його кабінетом.
- Важка сцена. - Я не міг її пройти.
Дубль за дублем. Так і не зміг.
«Стоп, ще раз, стоп, ще раз. На початок».
А я все лажав і лажав.
Або не вкладався в час,
або з документами щось, або просто забував репліки.
Ти був дитиною. І врешті-решт чудово впорався.
Я знаю.
А та сцена в залі суду. Яка краса.
У глядацькій залі не було сухих очей.
Класна сцена.
Ти абсолютно правий.
Ти був прекрасний. Ти й зараз прекрасний.
Ну все. Ще вина?
- Не хочу. - Добре.
Пішло воно, це місто.
Агов?
Сюди!
- Де ти? - Тут! Тут!
Ні.
Ні, ні. Ні.
Ні. Прокинься.
Зроби щось. Зроби щось!
Обережно з ним.
Хтось колись сказав:
«Постав світ сторч,
і все неприв'язане посиплеться в Лос-Анджелес».
Невже це той випадок?
Через стільки років
це місто починає перевертати мене догори дриґом?
Сьогодні той тип у Мелані.
Те, що я з ним зробив... Міг би сказати, що це не я.
Мені таке непритаманно.
- Але останнім часом я вже не певен. - Дівчинко.
- Я теж за тобою скучила. Іди до мене. - Може, я задовго тут пробув.
Так.
Але досить на сьогодні.
Завтра я доберуся до Столлінгса. Завтра краще впораюся.
Що таке?
У мене є секрет.
Розкажи.
Не можу.
Переклад субтитрів: Олена Любенко