ШУҐАР
Три слова.
Оце найкраще.
Телефонний дзвінок, сповістити їх...
що кошмар скінчився.
- Зараз. Тихо. - Пішов ти. Пішов.
Усе добре. Давай.
Три слова: я її знайшов.
Я тримаю. Обхопи мене руками.
Давай. Вставай.
Усе закінчується.
Для друзів ви Джон чи Джек?
Для більшості – Джон.
Давні друзі звуть Джоном.
А знайомі – Скотті.
Я зватиму вас містер Ферґюсон.
Ой, не треба так. Ні.
А після того, що було по обіді,
можеш називати мене Скотті.
Чи навіть Джоном.
Алло.
Що?
Зараз буду.
Моя дівчинка.
Усе добре.
Тихо.
Усе добре.
Усе добре. Добре.
Добре.
Тихенько.
Усе добре.
Не бійся.
Дивна річ – фінал.
Ти знаєш, що він наближається,
все закінчується.
Я радий, що цю справу розкрито.
Хоч і не остаточно.
Я знаю, знаю.
Я зациклився, але це типово для приватних детективів.
Усі камінці поперевертають.
Треба поквапитися.
Я повернуся.
Усім нам треба.
Чорт.
Права й техпаспорт.
Зараз.
Коли я перевищив?
68 на трасі, де 65, але я не тому вас зупинила.
Заднє крило теліпається.
Справді?
Зупиніться на найближчому майданчику
і приладнайте його, містере Міллер.
Якщо відпаде по дорозі...
Авжеж. Дякую.
Думаю, що міг стукнутися...
Це машина 33. У нас потенційний 1-54, «тесла».
Чоловіка застрелили на шосе 118.
- Привіт. - Чому ти приїхав?
Доброго ранку. Я теж радий тебе бачити.
Вибач. Доброго ранку.
Усе нормально?
Так. Просто Генрі впирається.
- З ним таке буває. - Ага.
Ми не мали... Не мали нагоди...
Я рада, що ти її знайшов.
Справді?
Аякже.
Думаєш, я була щаслива?
Рубі, я не знаю, що про тебе думати. Чесно, не знаю.
Ти знаєш, що нас шукають, бо ти викрив Павіча.
А тепер ми всі мусимо летіти.
Ти вчинив так, як, на твою думку, мусив...
Правильно.
Добре. Сьогодні ми маємо звідси відбути.
Я знаю.
Добре. Не спізнюйся на евакуацію. Міллер уже їде.
- Ясно. - Гранична пора – захід сонця.
Пишеш до кінця, га?
Ти про що?
Я тільки почав.
Вічний науковець.
Добре мене знаєш.
То що, мабуть, це кінець, га?
Бон вояж.
Так.
Як почуваєшся?
Наче добре. Почуття змішані.
У мене теж.
Я думав, ти будеш у Сіґелів, весь осипаний трояндовими пелюстками.
Зараз туди поїду. Але на пелюстки не розраховую.
Маєш те, що я просив по телефону?
- Той... - Програвач?
Точно. Господи, що з моїм мозком?
Він тут.
- А навіщо він тобі? - Га?
Програвач. Нащо тобі? Ми відлітаємо.
Та хочу дещо перевірити.
Це повʼязано зі справою?
Я думав, усе позаду.
Чув у новинах, що... Вибач, як там його звати?
- Раян Павіч. - Точно.
Я чув, він такий монстр.
Закатував десятки людей.
Ага!
Стривай. Думаєш, не того взяли?
Ні, ні. То він.
А що тоді?
Щось. Я не знаю.
Думаєш, я зациклився?
Я думаю, ти врятував людині життя, і попри всі твої вади,
твоя наполегливість у творенні добра...
Надзвичайна.
Дякую, Генрі.
Трояндові пелюстки заслужив.
Дякую, Генрі.
А як ти доберешся?
Рубі.
- Невже «корвет» не забереш? - Якби ж.
- А мене забереш? - Авжеж.
Скоро побачимось. Я повернуся.
Добре.
- Дякую. - Нема за що.
Перевірка.
Я люблю повторювати: стережися того, що знайоме.
Не задовольняйся тим, що знаєш.
І дозволяй себе здивувати.
Це важливо, бо для мене...
Я дуже довго думав, що знаю себе.
Я з тих, хто любить бейсбол.
Ненавидить теніс і все таке.
Але я зрозумів – це обмежує.
І що більше я такого роблю, то більше розумію, що насправді я гадки не мав
про все інше, що мені сподобалося б робити чи ні.
Наприклад...
Я ніколи не вважав себе фанатом молотка, доки не зʼясував, що я фанат.
Ну от. Треба...
- Ні. Ні. - ...треба відкрито мислити.
Ні. Будь ласка.
Гей! Замовкни!
Годі!
Досить довго я не давав собі...
Містер Шуґар.
- Як ви? - Усе чудово. Дякую.
Радий бачити.
Ми всі вам дуже вдячні за порятунок Олівії.
- Містер Сіґел чекає на вас. - Дякую.
- Я на секунду. - Авжеж.
- Марґіт, мої співчуття. - Дякую, Шуґар.
Хоча мені багато хто висловлює співчуття,
та чомусь воно не допомагає.
Вірю.
Що ж.
Ми так і не докопалися до суті.
Чому вас так зацікавила ця справа.
Я вже вам пояснював причину.
Точно. Точно.
Добросердий детектив розшукує якусь бідну багату дівчинку.
Дівчину, яку ваш син наразив на небезпеку.
Свою ж сестру.
Нехай ненавмисне, але бездумно.
І я підозрюю, що ви все знали про...
Я його бачив, у фільмі «Хлопець у кутку», давненько.
Він дуже добре грав.
Так.
Грав блискуче.
Я теж так думаю.
Ще раз вибачте.
Дякую.
- Дякую, Карлосе. - Прошу.
Надіюся, ви не проти. Я хотів попрощатися.
Звісно, я не проти.
Власне, я маю для вас пропозицію.
У мене є вільна посада.
Голова служби безпеки всієї моєї компанії.
Справді?
Це легка робота.
Відстежувати інтернет-піратів, возити кінозірок у наркоклініку.
І не знаю, скільки такі, як я, вам платять,
я дам удвічі більше.
Дуже щедра пропозиція. Дякую вам, але...
Справді?
- Добре. - Вибачте.
Це було...
Так. Це рідкість.
Але коли трапляються, це приємно.
Кльове відчуття.
Слова «я вам вдячний» будуть грубим применшенням.
Я бачу, вона сильна жінка.
Це справді так.
Але подолати все це буде важко, для них обох.
Вона про це говорила?
Про... Ні. Ще ні.
Це цілком очікувано.
- Можна? - Прошу.
Вона й словом не згадала про те, що було в підвалі?
Я ж кажу. Ані пари з вуст.
Ясно.
А чому ви питаєте?
Не знаю.
Не знаю. Щось...
Труп Кліффорда Картера.
Я так розумію, це ви
організували його зникнення з багажника машини Олівії.
- Ну, це... - Ні. Будь ласка. Ні.
Нічого не кажіть.
По суті, що менше контактів з поліцією, то краще.
Я згоден.
Тому я набрав 911 тільки тоді, коли ми покинули будинок Павіча.
- Я вдячний вам за обережність. - Нема за що.
На додачу до всього іншого.
Можете розслабитися, Шуґар.
Ви перемогли. Все скінчено.
Майже.
Я думаю, це ваше.
Упізнаю сукню, в яку вбрана Рейчел.
Та сама, в якій ваша дружина Лоррейн була у «Вітрах змін».
Це ви зробили ці знімки?
А ви як знаєте?
Я побачив сукню в спальні Лоррейн
і зрозумів, що саме там було зроблено знімки.
Склав два і два.
У неї був вільний дух. Дуже схожа на Лоррейн.
В принципі, тим вона мене й привабила.
Вона була нещаслива, і я не стримався.
Ми розсталися після того...
- ну... - Як вона завагітніла.
Ви запитуєте, чи Олівія – моя дочка?
Ні, сер. Це не моя справа.
Її люблять.
Це все, що має значення.
Чуйність і чутливість...
аж до кінця.
До побачення, містере Шуґар.
До побачення, Карлосе.
- Шуґар, тобі Міллер дзвонив? - Поки що ні.
Дай знати, коли він озветься.
Я вже їду на евакуацію.
Мені ще треба заїхати в кілька місць.
Потім заберу Генрі. Побачимося там.
Добре. До зустрічі.
Досить довго я не давав собі спуску.
Я міг стати ким завгодно.
Банкіром, юристом. Міг відкрити крамницю йоги.
Я міг робити будь-що, але роблю оце.
Я більше не сумніваюся.
Я відчепився від себе.
Саме все те, що я роблю,
як ніщо інше, дозволяє почуватися живим.
- Привіт. - Не передумаєш?
Він їсть стільки мʼяса, скільки важить сам.
- Ми не передумаємо. Нізащо. - Дякую.
Зайдеш попрощатися?
Ні. На мене люди чекають.
Я приготувала лимонад. Зайди, попрощаємося.
Заходь. Хороший. Хороший.
Я його тепер літрами пʼю.
Буду тверезим діабетиком.
Я тобою пишаюся.
Я теж.
Заслужено.
- Будьмо. - Будьмо.
- Правда, смачно? Так. - Дуже.
Отже, ти їдеш і ніколи не повернешся?
Ніколи не кажи «ніколи».
Але це буде довга поїздка.
Побачишся з сестрою?
Ні, я не...
Вона...
Її викрали, колись давно.
Що? Як це? Що значить – викрали?
Ми так і не дізналися, хто чи...
Тому я займаюся розслідуваннями.
Ох, Шуґар.
Співчуваю.
Дякую.
Треба йти. Мене там люди чекають.
Так.
Я не повинен...
Ти в порядку?
Я щось не те сказала?
Ні.
Що таке?
Візьми мене за руки.
Ти мене лякаєш.
Не бійся.
Візьми за руки.
Усе добре?
Я ще не показував жодній людині. Мені не можна.
Це грубе порушення правил.
Але я радий, що порушив.
Шуґар, на нас полюють.
Хто?
- Люди, про яких ми тобі казали. - Що їм треба, Рубі?
Щоб ми зникли й ніхто не дізнався про наш договір.
Будь обережний і їдь сюди.
- Добре? - Так.
Почуватися живим.
Це нестримне бажання, коли щось бачиш і просто мусиш це мати.
Для мене це суперважливо.
Так.
Для мене це нудно.
Коли хтось здається. Убий мене, вбий, бла-бла-бла.
Ніхто не казав, що буде легко.
Без життя, без боротьби, без суперечностей...
який сенс?
Погоджуєшся?
Без боротьби, без суперечностей...
який сенс?
Погоджуєшся?
Про що вам з нею говорити?
Про те, що було. Що вона могла бачити.
Навряд чи вона готова говорити.
Я знаю і сам не хотів би питати, але я...
Думаю, ми чогось не помітили.
Його спитайте.
Це її батько.
Я не знаю, хто ще...
Тобто вона...
Єдина, хто вижив.
Завдяки вам.
Спитати ви можете.
Але відповідь – це її діло.
Безумовно.
- Привіт. - Привіт.
Можна я сяду?
Прошу. Сідайте.
Дякую.
Я Джон.
Я знаю, хто ви.
Тато каже, ви хотіли про щось мене спитати.
Так. Я знаю, ви багато пережили.
Питайте.
У підвалі він був не один?
Ні.
Там був він і ще хтось.
Можна покажу фото?
Так.
Цей чоловік був?
ПАВІЧ СЕНАТ США
Я не знаю. Можливо.
Не знаю. Не знаю.
Ви не впевнені?
Ні. Я...
Вони світили мені ліхтариком в очі.
Тому я не бачила, хто це.
Він не розмовляв.
Але ви впевнені, що був другий?
- Так. - А чому?
Я...
Я чула, як він пише.
- Пише? - Так.
Він не говорив?
Ані слова.
- Просто записував? - Так.
Ясно.
Надіюся, допомогла.
- Не знаю. - Допомогли.
Дуже.
Дякую.
Якщо вас іще щось цікавить...
Ні. Тільки...
Бажаю вам чудового життя, Олівіє.
- Бувайте. - Бувайте.
Як ніщо інше, дозволяє почуватися живим.
Це нестримне бажання, коли щось бачиш і просто мусиш це мати.
Для мене...
Це нестримне бажання, коли щось бачиш...
Тупо витріщався на цю штуку.
...і просто мусиш це мати.
І подумав, що вона мені потрібна.
Для мене це... Це суперважливо.
Це так дивно.
Погоджуєшся?
Не з цим.
Будь обережний.
- Тепер ти знаєш. - Генрі.
Коли ти почав слухати, я зрозумів, що це лише справа часу.
Ти сидів і спостерігав?
Спостерігай і звітуй про всі аспекти.
Просто сидів і ніяк не втручався.
Ні, я сидів і навчався.
Я знаю, на твою думку, це жорстоко, але як іще нам навчатися?
Де ти зараз?
Не скажу.
Рубі нас чекає на евакуації.
Ти ж знаєш, що я не полечу.
- Лишатися не можна. - Хто сказав?
Нас шукають.
Я чув.
Але ризикнути варто.
Цей світ, безлад у ньому, плутанина, гнів, темрява.
У цьому світі є не тільки це.
Він значно багатший.
Моє місце тут.
Неправда.
І твоє тут.
Ти знаєш, що твоє місце теж тут.
- Що це означає? - Ох, Джон.
Я прощаюся.
Генрі, зажди.
Я лишив тобі трояндові пелюстки.
Генрі?
Генрі...
Джен.
Генрі викрав Джен.
Вона жива?
Вона тут?
Спостерігай і доповідай.
Подбай, щоб їхні помилки не стали нашими.
І подивися на Генрі. Застряг у петлі насильства.
А я?
Хіба я не такий?
Мені тут подобається.
Почуття, біль, смак, доторк, сни, любов, ненависть.
Я перетворююся на людину?
Як Генрі?
Треба поквапитися.
Треба його знайти.
Що ви робите?
Александро.
У вас немає плавок?
Є. Просто я з собою не взяв.
На вашому місці я б далі не заходила.
Там акули.
Добре. Дякую.
Я знайду Генрі Торпа.
Хоч би скільки часу це забрало, я його знайду.
Ми знаємо про Павіча.
То була ідея Генрі.
Але я йому потурала.
Ми всі потурали. Заради місії.
- Про Джен я гадки не мала. - Я знаю.
Знаю.
Шуґ, ти в порядку?
Так.
Справді?
Рука? Голоси?
Нема голосів.
Ти впевнений?
Це останній транспорт.
Так.
Окрім Торпа, всі вже полетіли.
Я знаю.
Шуґар, це ж лише сукня.
Можливо.
Найімовірніше, вона мертва.
Мабуть.
Але Генрі живий, він тут, це ми привезли його сюди.
Тепер він шукає людей, подібних до себе, щоб у них навчатися
і їх навчати.
А щодо життя в цьому світі він багато в чому мав рацію.
Багато в чому.
Я люблю свій дім.
І сумуватиму без нього.
І за тобою сумуватиму, Рубі.
Справді.
І за всіма іншими. Але...
цей світ...
ці люди...
добре це чи погано, вони мені подобаються.
Я такий, як вони.
Безпечного польоту.
Треба ж таке.
Кінцівка фільму – дивна річ.
Ти знаєш, що вона буде...
КІНЕЦЬ
Та все ж витрачаєш стільки часу на сміх, сльози.
Здивовано дивишся на кінцеві титри.
Але рано чи пізно,
коли увімкнеться світло, ти надінеш куртку.
Пора додому.
Переклад субтитрів: Олена Любенко