Downloaded from YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
OD CMYLMZ
Spusťte to.
Tohleto musí být. Je to místní pravidlo.
Jednou je to na plakátě… Jinak si lidé budou stěžovat.
„Bylo to na plakátu, ale on měl tričko.“
Šel jsem do toho. Nevynechal jsem to kvůli pandemii.
Vítejte.
A že jsem nikdy neměl opravdový divadelní kostým,
chtěl jsem si vzít něco jako ten plášť.
Je to super, že?
Protože pláště už se nenosí.
Vlastně mě osobně hodně mrzí, že už vyšly z módy.
Podívejte. Představte si v tom sebe v Zincirlikuyu. Chápete?
Chci říct, kdo vás může předběhnout ve frontě na metrobus?
Kdo požádá o váš HES kód? Podívejte na to.
Vy tam stojíte jako vévoda z Bağcılar.
Skvělé, že? Nechám svůj plášť tady.
Aby bylo jasno,
není to žádné předávání štafety.
Nikdy jsem neměl krásný kostým. Toto turné jsem nejdříve začal v Londýně.
Chtěl jsem si vzít na turné plášť a hůl.
To se ale do letadla nesmí.
Řekli: „To si do letadla vzít nemůžete.“
Jako bych se to snažil do letadla propašovat.
„To si do letadla vzít nemůžete.“
Ptali se: „Co s tím budete v Anglii dělat?“
Tohle je hůl, to je přece jasné, ne?
Nevím, co vás napadá, ale…
Chápal bych to, kdyby k tomu byl ještě nějaký krém.
To do letadla nelze, to do letadla nelze.
Přísahám, už mě to nebaví.
Víte, proč se naše show jmenuje „Diamond Elite Platinum Plus“?
Šel jsem na besedu na teologickou fakultu v Burse.
Na sociálních sítích někdo řekl:
„Ceme, pozor, to je teologie!“
Bože, jako by mě Vatikán poslal do Bursy.
S kadidlem v ruce.
„Zelená Bursa bude naše.“
Co se má stát na fakultě teologie? I mě stvořil Bůh.
Mluvil jsem s mladými studenty. A jeden prý:
„Proč se tvá show jmenuje ‚Diamond Elite Platinum Plus‘?“
Odpověděl jsem: „Člověče, to představuje vás, to není o mně.“
„Vy jste diamanty, vy jste elita, vy jste platina.“
„Nezasloužíte si běžné zacházení. Zasloužíte si mnohem víc, tak proto.“
Ptal se, o čem budu mluvit. A já: „O tom, co znám.
Viděl jsem spoustu lidí, kterým to, o čem jsem mluvil, pomohlo,
tak v tom budu pokračovat.“ Nějakou dobu jsem teď na pódiu nebyl.
Viděl jsem, jak vytváříte vlastní zábavu, jste kreativní.
Třeba tiktoková a instagramová videa…
Vaše vtipy při řízení auta… Tohle, tamto…
A vaše vtipy s čajovou konvicí, když jsem tu nebyl.
A ne snad? „Alala mamama, kopni svou babičku do…“
Ale neztratil jsem trpělivost…
Chtěl jsem udělat show, než Ata Demirer natočí další egejský film.
Víte, on má ty filmy s klarinetem. „Hej, sakra, co se děje?“
Řekl jsem „nikdy víc“.
Teď budu mluvit já.
Ale nikdo nevlastní práva na komedii. Samozřejmě, že si uděláte vlastní.
A nejen to, pro mě… Já jsem někdo…
Říkám vtipy, které mě rozesmějí… Moji soupeři měli ke mně asi blíž.
Nepřítel je mezi námi.
Vzal jsem syna na jedno své představení, ať ví, co dělám.
Pořád získává diamanty do své hry na iPadu, klik, klik, klik.
Chtěl jsem, ať vidí svého tatíka vydělávat stolirovky, jednu po druhé.
Tahle se získávají diamanty.
Pro celebritu je náročné mít dítě, víte?
Vy to máte s dětmi jednodušší. Sledujete se navzájem na Instagramu.
Lidé píší milé komentáře. Posílají „namaste“ a srdíčka. „Takový andílek!“
Kdybychom tam dali tančící dítě my,
psali by: „To dítě musí být blázen.“
A je fuk, jestli to dítě pobralo IQ celé své rodiny.
Nerad bych přeháněl, ale je to skvělé dítě.
Říká fakt chytré věci.
Mladí se mě ptají: „Ceme, měli bychom mít děti?“
Máte tablet? Tak jděte do toho. Máte iPad? Klidně.
Pokud ne, ani na to nemyslete.
Vážně.
Odborníci si stěžují: „Ach, dávají dítěti hned tablet.“
Zkuste mu ho nedat!
A co pandemie? Všechno je na…
Můžete vzít dítěti tablet?
Celá jeho škola by skončila.
Pokud jde o obavy odborníků,
držte své dítě dál od čehokoli, co je in.
Když jsem byl dítě, říkali: „Nenechte je dívat se moc na televizi.“
Lidi, oni by zapnuli televizi v sedm večer.
Byl jen jeden kanál. S bráchou
jsme si hráli před vypnutou televizí
a bavili se svými odrazy.
Chudáčci. Děti 70. let.
Škrob, drcená pšenice a polévka tarhana.
Vyrostli jsme na bramborách. Naše generace, to je něco.
Říkají: „Ach, nová generace…“
„Jsou tak chytří.“
Hele, kdybyste mi dali tolik kyseliny listové…
Kyselina listová… „Dala sis kyselinu listovou?“
„Dej si železo. A listovku.“
Dítě dostane spoustu kyseliny listové…
A když se narodí, ptá se: „Jaký je přístupový kód k iPadu?“
No jo…
Viděl jsem dokonce dítě, které přihlásili do školy,
když vyšlo z porodního sálu.
Vyšlo, celé mokré…
„Chci studovat na Robert College.“
A generace před námi, chudáčci. Mysleli si, že uvnitř rádia jsou lidé.
Zatracení blázni!
Čím krmili vás? „Mysleli jsme, že je v rádiu člověk.“
Divná generace.
Nová generace je tak chytrá… I pro vlastní rodiče.
Jedno přísloví říká: „Nikdy nesplatíte dluh rodičům.“
Jo, ale jde to spočítat, mizero.
Upřímnost je důležitá.
Ti starší, kteří nás vychovali, naše vzory,
takoví prostě byli. Můj táta, moje máma, opravdu…
Mohu uvést příklady mužů.
Bratr mé matky, manžel mé tety,
to byly důležité postavy. Hodně nás naučili. Můj strýc
je jeden z největších alkoholiků.
Víte, kdo je můj strýc? Můj strýc… Znáte AMATEM?
Centrum pro léčbu závislostí. Můj strýc to absolvoval dvakrát.
Ve finále byl můj strýc v AMATEM velkým šéfem.
Musíte porazit heroin, abyste mohli soupeřit s mým strýcem.
Už 15, 16 let nepije.
Byl to silný alkoholik.
A jeho tragédie nám zachránila životy.
Protože můj drahý strýc od 60. let do začátku 21. století
pořád pil, neměli jsme já, můj bratr ani bratranci
nikdy nic do činění s alkoholem.
Protože můj strýc všechno vypil.
Všechno vypil, takže jsme neměli co pít.
Pil první ligu.
Neuvěřitelné.
V tom, co vypil, se mu nikdo nemohl rovnat.
V roce 1987 měl autonehodu.
V Yedikule, jeho auto se pětkrát převrátilo.
Strýc proletěl předním sklem.
Ležel na cestě 300 metrů od auta.
Takhle ležel na zemi.
Půl hodiny.
A po půl hodině se stalo tohle.
Před sebou vidí autonehodu.
Rozhodne se jít na pomoc.
Ptá se policisty, co se děje.
Zapíná si bundu a tak vůbec.
Policista říká: „Došlo k velké nehodě, ale nemůžeme najít řidiče.“
Můj strýc řekne: „Lidskost neumírá,“ a začne taky hledat řidiče.
Opravdu.
Je to zásadní postava.
Nepije už 16 let. Moje rada mladým lidem zní:
není to nic, co bych vám doporučoval. Například já moc nepiju.
Piju, ale piju zodpovědně.
Někdy, jen proto, že na instagramových fotkách nebo videích piju rakiji,
lidi píšou: „Neznabohu.“
Proboha, já piju normálně.
Toť vše. Nebuďte překvapení, když na Instagramu uvidíte, že piju.
„Zveřejnil rakiji na Instagramu.“ Jo.
Protože normálně piju, prostě proto.
Měl jsem místo toho raději
vyfotit dip, ledové mandle, meloun, led,
ale rakiji ne?
Jako že: „Alláh mě stejně na Instagramu nesleduje.“
„Poslal žádost, ale já nereagoval.“ Prostě tak?
Hloupost. Když piju, tak piju.
Když mám shořet v pekle, tak ať. Co nadělám?
Ale samozřejmě to není nic, co bych doporučil.
Odpověď na to, o čem tu hovořím, je tato.
Moje show je o odstranění těch věcí, které nám brání ve štěstí.
Vážně.
Podívejte, my se nedokážeme bavit.
To je stejné všude ve světě,
ale naši lidé s tím mají obzvlášť problém.
Existuje věc, které se říká chudé poměry.
Jako „neschopnost najít štěstí“.
Já do téhle skupiny spadám taky,
ale kdybychom se toho zbavili…
To je například to „plus“, o kterém mluvím na tom plakátu.
Všimněte si muže, co tohle říká a směje se:
„Hrozně se bavíme. Kéž bychom to viděli už dřív.“
Poslouchejte to.
„Ach, velmi vtipné. Opravdu.“
„Ne?“
„Nahraju si to, ať se zasměju i pak.“
To jsou klíčové ukazatele.
Okamžik… Víte, lidé se naučili během pandemie tohle:
„Naučil jsem se žít přítomným okamžikem.“
Ale prdlajs! O okamžiku nevíme vůbec nic.
„Okamžik“ byl důležitý v 70. nebo 60. letech.
Dnes už žádný okamžik neexistuje.
Je to vidět na fotkách.
Podívejte se na narozeninové fotky mé generace.
Jedna fotka. Dort a přátelé.
Dovolená. Jedna fotka.
Efezské ruiny a my.
Žití okamžikem, to bylo tehdy.
Teď, na dětských narozeninách, při zvláštní příležitosti…
Lidi, na fotoaparátu je tlačítko „burst“ pro snímání v sérii.
Právě když se chystají krájet dort.
Dvě stě sedmdesát osm fotek.
Která z nich je tím „okamžikem“?
Žádná.
Lidi, jak dlouho trvá dostat se odtud na ostrovy?
Princovy ostrovy, Heybeli, Büyükada…
Hodinku? Když plaveš?
Bydlíte na anatolské straně? Pohoda. Zabere to tak 30 nebo 45 minut.
Jsou tu nějací ostrované?
Jak krásné je vyjet odsud a nadýchat se čerstvého vzduchu.
Já jsem vyrostl v Istanbulu.
Na ostrovy jezdíme za čerstvým vzduchem.
Když tam jedete: „Krása.“
„Cítím vůni lípy.“ A pak je tu tohle.
Je to devět uhlíků, šest vodíků, nebo šest uhlíků, devět vodíků?
Víte, co myslím? Koňské lejno.
Ta vůně je tak zvláštní. Je od koňských povozů.
Ta vůně vyvolává touhu koupit si dům na ostrově.
Protože vás vezme zpět do času nomádů.
A vy si říkáte: „Musím si tu koupit dům.“
Ale když zápach zmizí, říkáte si: „Co bych sakra dělal v Burgazu?“
Teď už mají jiné vozy.
S koňmi se zacházelo krutě. Chudáci. To mi vadilo.
Koňské povozy jsou na celém světě.
Viděl jsem je i ve Švýcarsku, ale měli byste vidět toho koně.
Řekli byste, že kočí pracuje pro koně.
Kůň jako by říkal: „Už jsme se postarali o tvé zdravotní pojištění?
Teď jez, pak budeme pokračovat.“
V New Yorku, v Central Parku a jinde.
Ale tady ne.
Nedávno jsem byl na ostrovech.
Před třemi nebo čtyřmi lety.
Člověče, jet na ostrov za trochou čerstvého vzduchu. Nádhera.
Ve skupině byl jeden z chudých poměrů, myslím jeden nešťastník.
Začal remcat
a manipulovat, ale zpočátku byly poznámky kladné.
Takhle: „Jsem rád, že jsme sem jeli.“
Pozor na tuto poznámku. Takhle to vždycky začíná.
„Jsem rád, že jsme sem jeli. Tento ostrov je jako ráj.“
„Že jsme sem nejeli dřív.“
„Nurane, jsme tady teď. Užijme si to.“
„Ne, my sem nejezdíme. V Istanbulu o tolik přicházíme.“
„Nurane, jsme tu.“
„Ne, brácho, jsme ztracené případy.“
„Na ostrov je to kousek.“ „Ale my sem nejezdíme.“
Kámo, ty dvě nebo tři hodiny štěstí…
A stěžovat si celou tu dobu…
„Ne, přicházíme o to, fakt…“
Například pěkná procházka po pláži… „Nikdy se nejdeme projít, brácho. Fakt.“
„Vždyť se procházíme!“
„Ne, my se nikdy neprocházíme.“
Je jedno jak často, ale na ostrov někdy vyrazí každý.
Proto je to zábavné.
„Musíme jet, brácho. Musíme to udělat…“
Jako nedělní grilování. Vždycky je to takhle.
„Tohle nikdy neděláme. Vážně, tohle nikdy neděláme, člověče.“
„Ale právě teď to děláme, Sadettine. Teď jíme.“
„Ne, brácho, ne. Opravdu.“
„Koukni. To je dobré.“
„Zatraceně.“
„Tohle nikdy neděláme!“
Pořád věci odkládat, odsunovat.
Stěžovat si na minulost.
Mám letní dům v Bodrumu, když to musím říct.
Skromné místo. Stavte se někdy.
Ale v Bodrumu. Nemám kamenný dům v Alaçatı.
Nejsem tak bohatý.
A taky nejsem tak hloupý.
V Çeşme stále prodávají kamenné domy.
Chlubí se, že jejich dům byl kdysi kostelem.
„Ach, koupili jsme kamenný dům v Alaçatı. Býval to kostel.“
No a co?
Jako by je navštívili z Vatikánu.
„Ach, koupili jsme dům, a uvnitř je malá kaple.“
„Vážně.“
„A žijeme v oplocené čtvrti. Býval to kostel.“
„Zapomněli jsme zaplatit měsíční poplatek a manžela ukřižovali.“
Chci říct…
Nechte mě sakra na pokoji!
Mám letní dům v Bodrumu.
Jsem ve svém bazénu. Jsme ve vodě s kámošem, takhle hluboko.
Máme v rukách úzké sklenice na šampaňské. Dva muži vedle sebe.
Víte, co mi říká?
„Kámo,“ říká, „kdybychom mohli…“
Chci říct, strčili bychom si je do zadku, kdybychom mohli?
Kdy už budeme žít okamžikem?
Se všemi negativy a pozitivy, od toho nejmenšího
k tomu nejdůležitějšímu, vždycky je tu pojistka,
vždy se dá dupnout na brzdy.
Pocit, že se věci měly stát dříve nebo se musí dít pořád.
Naprostý nesmysl.
Chtít žít okamžikem, můj Bože. Musíme se tohoto postoje zbavit.
A když se do toho pustíte, vždycky se dostanete do problémů.
Můj syn měl ve škole… Jak se tomu říká?
Představení.
Naučili je pár věcí. Byl v první třídě.
Naučili se trochu anglicky.
Chtěli, aby to rodiče viděli.
Tak jsme šli.
Ale jeho matka a já jsme šli každý zvlášť.
A tam jsem se dozvěděl, že jsme jediní rozvedení rodiče na světě.
Od Sumerů první, kdo se rozvedl…
Protože ostatní rodiče se na to tvářili:
„Oni jsou rozvedení.“
„Rozvedení. Rozvedení.“
No a co?
Litovali mého kluka… „Chudák kluk. Rozvedení.“
Co vám vadí? To dítě má dva iPady.
Litujte sebe.
Už nejsou děti, které bychom měli litovat, kromě prince Kemala.
Všechny ty blondýny s centimetrovými odrosty,
rodiče, kteří studují více než jejich děti, všichni tam byli.
Znáte ty nadšené ženy.
„Počítali jsme jablka.“
Paní, vy máte školu za sebou. Na řadě jsou děti.
Takže jsme šli na představení.
Přísahám, ani jsem se nedotkl telefonu, abych si své dítě nahrál.
Protože představení vypadalo takto.
Udělali řadu. Nechali ty ubohé děti říct zpaměti pár řádků. Obrázky v rukou.
Jeden má obrázek sushi. „I am sushi.“
„My name is Sushi, I am from Tokyo,“ například.
Nebo „Japan“.
„I am from Italy, my name is Spaghetti.“
Všichni měli přiřazený název jídla a obrázek.
Říkali jen: „I am from…“ To bylo celé představení.
Člověče, viděl jsem rodinu, která si tam přinesla stativ a kameru.
Byla tam matka, byl tam otec, dokonce přivedli i babičku.
Babička měla takovou trvalou…
Vypadala jako Teslova cívka.
Vypadala, jako by dostala trvalou od všech dam
ženského křídla Republikánské strany v Istanbulu.
Asi takhle.
Kdybyste náhodou vytáhli kreditní kartu,
její vlasy by ji magneticky přitáhly.
Každopádně můj syn vyšel na jeviště.
„I am from America…“ Dostal přidělený hamburger.
„I am from America, my name is Hamburger…“
Pak zavolal: „Ahoj, tati!“
A Teslova cívka mi řekla:
„Pane Ceme, je přesně jako vy.“
Jako já?
Člověče, udělal jsem 15 filmů.
Byl jsem na turné po celé Anatolii, Evropě, Americe…
Byl jsem na pódiu 5000krát.
„I am from America. My name is Hamburger.“
Je to totéž?
Řekl jsem: „Teslo, škodíš míň,
ale moc mluvíš.“
Bůh mi pomohl. Jejich dítě vyšlo na pódium a řeklo:
„I am from Italy, my name is Sgabetti.“ Podělalo to.
Je to natočené.
Věřili byste tomu?
Chtít žít přítomností…
Na jednom ze svých vystoupení
vypráví můj bratr vtip o mém strýci.
Chytrolín v publiku říká:
„Cem už o alkoholismu vašeho strýce vyprávěl.“
A můj bratr říká: „Je to i můj strýc.“
Sakra…
Proč byste se vůbec obtěžovali zkoušet to ve věku nad 50 let?
„Je to i můj strýc.“
Ale kdepak strýc.
Kdyby mluvil o sobě, byl by tisíckrát vtipnější.
Ve srovnání s ním bych vypadal nudně, ale ne každý má takovou povahu.
Já bych o své hlouposti mluvil, on ne.
Ale teď můžu říct jeden z jeho příběhů.
Můj bratr už má dospělé děti.
Před patnácti lety si chtěl natočit školní hru své mladší dcery.
Bože můj!
Tedy…
To dítě předvádělo všechno možné.
Zpívalo popovou píseň, pak hymnu, lidové tance.
Dělalo tohle, hrálo tamto.
Ta hra trvala hodinu a půl.
A můj bratr to jako správný rodič nahrál. Celou hru.
Pak došli domů, kouknou se na video. A tam cizí dítě.
Můj bratr nafilmoval cizí dítě.
Jeho dcera říká: „Tati, to nejsem já!“
A on na to: „Byla dobrá, co jsem mohl dělat?“
Tak tomu se říká nestrannost.
Blázen, fakt blázen.
Opravdový blázen.
Žít okamžikem bylo možné, když jsem byl dítě.
Jsem dítě sedmdesátých let.
Ale tenkrát jsem byl… To lidé vždy říkají nostalgicky.
Už od Sumerů: „Naše generace byla bláznivá!“
„Na střední jsme bláznili.“
Stoprocentně.
Každá generace má něco svého, ale je to také duchem doby.
Já jsem byl například známý rošťák, chytrák,
ale byl jsem velmi romantické dítě. Nikdy jsem nebyl nezdvořilý ke starším.
Nikdy jsem nebyl chytrolín.
„Alala mamama, kopni svou babičku do…“
„Moje babička vaří melasu…“
Nic takového.
To jsem jako dítě neuměl.
Byl jsem tak trochu sukničkář.
A drželo mě to, ale jen do minulého týdne.
Omezuji to.
Omezuji.
Když mi bylo pět, požádal jsem o ruku dvacetiletou holku ze sousedství.
Proč bys ji žádal? Je ti pět.
Sedni na klín, hraj si s ňadry. A je to.
Proč to hned brát tak vážně?
To je duch 70. let. Byl jsem tradiční.
Ožením se nebo zasnoubím. Ve stylu tureckého filmu.
Měl jsem oblek, který jsem měl na svůj obřad obřízky.
Přetvořil jsem ho na oblek ženicha.
Protože to byl tmavě modrý sametový oblek s nařasenou košilí.
Boty ve stylu mého otce.
Sundal jsem pásek mašalláh
a princovský klobouk, tu péřovou věc. A je z vás Erol Evgin. Asi tak.
Dostal jsem prsten od mámy. Zazvonil u jejich dveří.
A řekl jsem, „Jsem tady, abych se zasnoubil.“ Ale důvod byl ten…
Jen si vzpomeňte.
Teď mluvím k dámám v mém věku. Nevím, jestli to pořád ještě dělají.
Nazývají mladší kluky „můj snoubenec, můj přítel, můj milenec“.
Holky, nedělejte to.
To se nezapomíná.
Poslyšte, toto je příběh z doby před 44 lety. Věřili byste tomu?
Bral jsem to vážně. Chyběly mi jen turecké cukrovinky.
Měl jsem prsten, motýlka.
A její rodiče na to: „Vítej, synu.“
Vešel jsem a sedl si na pohovku. Moje nohy se ani nedotýkaly podlahy.
Dali mi sušenky a čaj.
Namáčím si sušenky do čaje.
„Miluješ moji dceru?“
„Miluji.“
Dobrý Bože!
Na vteřinu si říkám: „Je v pořádku odstěhovat se ještě před školou?“
Vyděsil jsem se, že se chystám oženit.
Tak jsem si vymyslel výmluvu. Nikdy na to nezapomenu.
Televize byla zapnutá.
A začala má oblíbená pohádka, Sindibád.
Řekl jsem: „Sindibád začíná,“ a utekl jsem.
A tehdy jsem poprvé utekl před manželstvím.
Lidi, jen si představte, mému dítěti by teď bylo 44 let.
Jaká drzost!
Je těžké být sukničkářem, když jste dítě.
Naši sousedé dole byli novomanželský pár.
Muž celý den pracoval, takže novopečená manželka byla doma sama.
A jejich byt byl v sousedství známý jako „ti novomanželé“.
A ta dívka se koukala z okna. Tehdy jsme žili v Samatya.
Dívala se z okna.
Bylo mi pět. Přemýšlel jsem: „Nepotřebuje něco?“
Je celý den doma a nudí se, její manžel tam není.
Tenkrát jsem si myslel, že jsem prostě malý muž.
Nakreslil jsem si knír perem.
Říkám to, jako by to bylo normální, promiňte.
Uckers, deskové hry… Měl jsem hry přivezené z Německa.
Strčil jsem si je pod paži, zaklepal na její dveře a řekl:
„Jestli se nudíš, můžeme spolu hrát Uckers.“
„Ráda,“ řekla.
Začal jsem tam chodit každý den. Každý den.
Říkal jsem si: „Ten manžel si tě nezaslouží.
Ale já ano.“
Hry jsme dali na podlahu.
Znáte tyhle deskové hry. Hází se kostkou, jsi zelený, ona červená.
Máš tým, postupuješ, však víte.
Díváme se jeden druhému do očí… Je jí 21, 22. Mně je pět. Takhle.
„Buď jsi má, anebo ničí.“
Hrajeme, díváme se do očí.
„Šest, jsi na řadě.“ „Čtyři.“
A ve chvíli absolutního ticha se to stalo.
„Teď je řada na tobě. Hraj.“
„Dva.“
Ona si prdla, člověče!
Většina lidí myslí, že když jsem byl dítě, prdl jsem si já. Ne.
Ona si prdla. Zlomilo mi to srdce.
Tak jasné gesto, že mě nebrala vážně…
Dobře, možná jsem dítě, ale musela sis prdnout?
Nežádal jsem tě, aby ses rozvedla a vzala si mě.
Ale hráli jsme Uckers. To je vážná věc.
Právě jsem hodil šestku. Měl jsem vyhrát.
Víte…
„Jsi na řadě,“ řekla. A já: „Už se nikdy nevrátím.“
Možná kvůli tomuto traumatu jsem stále svobodný.
Divné. Kdyby kýchla, řekl bych: „Na zdraví!“
Kdyby zívla, řekl bych: „Pojďme spát.“
Člověče, jedna ze tří tělesných funkcí
změnila tu situaci v tento příběh.
Prdění je tak divná věc.
To byste nepochopili, protože neprdíte.
Dělají to jen lidé jako my.
Jaká divná věc.
Za mého mládí se říkalo: „V Německu je povoleno prdět na veřejnosti.“
Jako by to byl nějaký velký zvláštní společenský objev.
„V Německu je prdění povoleno.“
No a? „Proto mají tak vyspělý automobilový průmysl.“
A vůbec, prdění na veřejnosti není v Německu přijatelné.
V mnoha společnostech je prdění považováno za divné.
Ale napadlo vás někdy proč?
Proč je to ostuda nebo proč je to vtipné?
Kdykoli komik mluví o prdění, lidé hned říkají:
„Kdo se směje vtipům o prdění, má mozek na prd.“
Co tohle je? Vědecký objev?
Je to jako: „Svět řídí čtyři rodiny.“
„Kam jdeš?“ „Do kavárny.“
Změní se skutečnost, když řekneš: „Kdo se směje vtipům o prdění,
má rozum na prd“?
Proč je prdění ostuda?
Proč?
Dovolte mi to vědecky vysvětlit. V době lovení a hledání potravy
se ženy a děti ukrývaly v jeskyních, protože byly zranitelné, je to tak?
A muži chodili na lov jako skupina.
Poprvé chytí zvíře. Konečně budou mít maso.
„Pánové!“
Nechtějí, aby se k nim ten prdící zase přidal.
To jsou vědecká fakta.
Taky jsem si mohl vzít klarinet, mluvit jako Egejan a říct:
„Co to sakra je?“
Jen proto, že prdění zničilo první lov, je to teď ostuda.
No tak, vyhledejte si to. Natahujete luk…
Jednou, dvakrát, třikrát… Pak už se těm prdícím vyhýbali.
A časem to dospělo k tomuto.
Věda.
Buď tomu věřte,
nebo z toho mějte srandu.
Vy, sedm a půl měsíce… Pořád je tam, co?
Jeho přání se nesplnilo.
Doufám, že ho přivedete na svět v pořádku.
Doufám, že to bude lepší než to první.
Propracované dílo.
Ale jsem si jistý, že u toho, co říkám, se některým lidem rozsvítilo.
To je vše, co chci. Osvětu.
Jednou jsem šel domů z natáčení.
Začaly mi chodit nějaké e-maily od Applu.
Jako: „Děkujeme. Jsme vděční za vaši spolupráci.“
Neustále mi účtovali 49,90 lir.
Naštval jsem se. „Díky, pořídili jste Bunnymu klobouk za 149,90.“
Bunnyho bunda, Bunnyho brýle…
Můj syn, doma… V jeho hře byla postava.
Neustále stahoval diamanty.
A moje peněženka byla stále lehčí.
Klobouk za 49,90, brýle za 149,90…
Já si ani nekoupil zimní kabát. Bunny dostal všechno.
Ale ve skutečnosti nás Bunny obíral.
Fakt jsem se naštval.
Jak jsem řekl, naše generace byla nevinnější.
Když jsme dostali jednu liru,
za polovinu jsme si koupili čokoládu a za druhou zmrzlinu.
„Měl bych polovinu ušetřit.“ „Ušetřil jsem a proměnil ji v pět lir.“
Kdysi jsme to cítili, byla to fyzická věc.
Teď, když je to virtuální, on ťuká a ťuká…
Mít dítě je jako stahovat bezplatnou aplikaci. Dítě si pořídíte zdarma.
Existují však „in-app purchases“. Nákupy se provádějí později.
Ale stahování je zdarma.
Zeptejte se těchto dvou.
Člověče, za 20 minut jsem přišel o 6 000 lir. Opravdu jsem se naštval.
Myslím fakt… Peníze nerostou na stromě.
Není to jako že: „Mám tři prdele peněz. Ať se kutálí.“ To je směšné.
A nechci, aby moje dítě postrádalo rozum.
Rozhodl jsem se potrestat ho, až přijdu domů, ale zatím mě Bunny stále obíral.
Takže…
Přišel jsem domů.
Ten viník je přímo přede mnou a stále ťuká.
Naštvaně jsem vešel, vzal mu iPad.
Řekl jsem: „Dej se do kupy, já nejsem Acun!“
Měl by to vědět.
No, Acun je teď na mizině, ale stejně.
Poslední dobou nosí žabky. Nevšimli jste si?
Prý je to jeho styl z Dominikánské republiky.
Jsi na mizině, nelži.
Ale Acun je v pohodě. Je nesmrtelný, to je pravda.
Přísahám vám. Nic zlého se mu nestane.
Umí skvěle přesvědčovat. A já jsem takzvaně chytrý člověk.
Nemám ďábelskou mysl. Čistá duše.
Přemlouvá muže, jako jsem já… Je v tom skvělý. Dokonce i mě ukecal.
Sbíral jsem dary pro Aliho Koçe živě v televizi.
Já, který nemám ani nočník.
Říkali jsme: „Neboj se, Ali.“
Je to prvotřídní manipulátor.
Jenže mu došly peníze.
Muž má tři přání. Byl jsi někdy rozvedený?
Ach, dobře.
Tři přání. Věřím, že Acun si splnil všechny tři.
Tak je to. Tomu já říkám rozvod.
Bože, nic ho nemůže zničit.
Právě teď, Bože chraň, ať všichni žijeme dlouhý život,
ale kdybych teď zemřel a byl vyslýchán,
rakije na Instagramu, ke všemu bych se přiznal.
Ty ses tomu smál… „Ale, Bože, ty to víš.
Udělal jsem to, protože jsi mi to řekl.“
Protože nás stvořil. Nejsem vedlejší produkt.
Ale Acun by mohl přesvědčit dokonce i Jeho, jsem si jistý.
„Bože, rozdělme se na dvě skupiny…“
„Hříšníci a dobrovolníci. Co říkáte?“
Poslouchejte.
Pokud vás nepřinutí hlasovat odsud, změním si jméno.
„Napište ‚Sübhaneke‘ a pak dejte mezeru
v zájmu vašich nejdražších.“
Říkám vám to upřímně. Je nedotknutelný.
Dokonce by vás donutil dívat se na víkendové opakování.
„Duše, které spadly ze schodů do nebe, opouštějí ostrov.“
No neudělal by to? Udělal.
Teď ale nemá peníze. Nusret ano.
Nusret… Je v Japonsku Nusr-Et?
V civilizovaných zemích je. V arabských zemích a v Americe.
V Evropě ne. V žádném případě.
Neumím si představit, jak obchod, kde prstí krávu,
otevřou ve Stockholmu.
Bůh jim odpusť.
Co se asi stalo mezi tím klukem a krávou?
Toto je éra showbyznysu. Všichni se zbláznili.
Po tomhle už neexistují žádné malé jídelny…
A pak je tu ten, co si seká ruku.
Nikdo už není normální.
Nemohu najít normální podnik v okolí, kde se dá sníst cizrna a pilaf.
Objednáte si to a přinesou hasicí přístroj.
Napíšou vaše jméno na pitu.
Černými sezamovými semínky.
Napíšou „Základy CMYLMZ“ a držíš to takhle.
Co to sakra je?
Chcete mušle.
„Stoupněte si přes cestu, náš kuchař vám je hodí do pusy.“
Co se stalo s tím, že si nemáš hrát s jídlem?
A pak je tu ten s knírkem. „Co budeme dnes jíst?“ Sakra!
Co?
Víte, natrávený pilaf.
Co to je za blbost?
Nebylo to tak za starých časů? Zním jako nostalgický staromilec.
Říkalo se nám: „Nehraj si s jídlem.“
Nic náboženského, kulturní záležitost, ale stejně.
Na drobek bych nešlápl. Sebral bych takto chleba.
Chleba byste položili někam vysoko.
Mlátit krávu… Proč byste strkali prst do zadku mrtvému jehněti?
Nakonec ho ponoří do zlata. Bude trpět v posmrtném životě, říkám vám.
Bude to mít těžké.
Ten Nusret. A umí se tam dobře vyjádřit.
„Cappuccino,“ znáte to.
Mají to i v Americe. Nešel jsem tam.
Jasně, jedno bylo v Miami.
Měl jsem vystoupení v Miami. Nemůžu být všude jako Nevşehir.
Chystal jsem se na pódium v Miami.
Podíval jsem se na publikum zpoza opony.
Kdo je tam? Kdo? Co? Jsem zvědavý člověk.
Ne jako: „Už si všichni sedli? Tak jdu.“
Takový nejsem.
V první řadě se kolem někoho shromáždila skupina lidí.
Dělali si selfie, společné fotky.
Mám spoustu příběhů o focení,
tak jsem si říkal, jestli nepřipravují nějaký vtípek.
Lidé občas tyhle vtípky dělají.
„Pane, asi se naštvete, ale můžeme se vyfotit?“
Celé roky… Proč bych se zlobil?
Kvůli těm dávným stand-upům to teď slyším pořád.
„Asi se naštvete, ale…“
To vlastně znamená, „Asi se naštvete, ale nám je to jedno.“
To to znamená.
Nenaštvu se, když se chce někdo vyfotit,
naštvu se, když se jim to nedaří.
To se nedá. Neuvěřitelné. Nevěřili byste věcem, které jsem viděl.
A ptají se mě… Udělají fotku a pak:
„Může se přidat İsmail?“
Nevím.
Jak to mám vědět? Díváš se na İsmaila z dálky.
A prý: „Ne, ne.“
İsmail se tváří nedostupně.
Řekneš: „İsmaile, pojď.“
„Ne. Ne.“ A musíš se pokusit ho přesvědčit.
Nedávno se mi stalo, že to bylo tělo na tělo, ona se na mě tlačila, on taky.
„Pojďme všichni.“ „Vmáčkneme Burcu, Hasana.“
Nakonec jsem na fotce nebyl já.
Nic jsem neřekl.
A holky mají ty divné filtry. Vyfotí se s vámi.
A mají vlastní filtry. Vypadají pak jako panenky.
Vyfotí to a já vypadám jak Murat Boz.
To nejsem já!
Nepřeháním.
Už jsem to říkal, ale dokonce mě fotili v sauně. Ale bylo i hůř.
Zúčastnil jsem se některých akcí na filmovém festivalu v Adaně.
Dali jsme si kebab v restauraci. Šel jsem na toaletu.
Močil jsem do pisoáru na toaletě v restauraci.
Vstoupil muž. „Teď nemáš kam utéct,“ řekl.
Proč bych utíkal?
A on říká: „Vyfoť to ty.“
Řekl jsem: „Dobře, ale ty podrž tohle.“
Takže… Co mohu říct?
Každopádně se všichni fotili s mužem v první řadě.
Říkal jsem si, jestli to není vtip. Ne, nebyl. Pak jsem si říkal, kdo to je.
Zazvonil zvonek, lidé usedli na svá místa.
Pak jsem ho uviděl, známou tvář.
Rahmi Koç.
Z mého doprovodu.
Rahmi Koç je jedním z nejvýznamnějších podnikatelů naší země.
„Páni,“ řekl jsem. „Pane, co tady děláte?
Co vás přivedlo sem do Miami, pane?“
A v žertu řekl: „Nejdražší Ceme, přišli jsme se na tebe podívat.“
Řekl jsem: „Rahmi, nech toho.
Nemohli jste sehnat lístek do Maslak. ,M jako Miami, tak fajn.‘“
Zeptal jsem se: „Teď vážně, pane, co děláte v Miami?“
Seděl v první řadě na mé show.
Řekl: „Ceme, koupili jsme tady přístav.“
On koupil přístav.
Podívejte, chápu, že si koupí jachtu.
Člověče, proč by sis kupoval přístav?
Co je to za nakupování? Pojedeš do Miami a řekneš:
„Mám přístav?“ Sakra!
Ptá se svých přátel. „Máte přístav?“ „Ne.“
„Opravdu?“ „Já jeden mám. Pro sebe.“
Tak si taky jeden koupí.
Koupil přístav.
Nemůžeme rozumět číslům nebo životům, o kterých mluví lidé z velkého byznysu.
Jak jsem řekl, pochopím jen nákup jachty.
Koupil přístav, člověče. Oni mluví takhle.
„Kolik tahle investice stojí?“ „Tři až pět miliard dolarů.“
Jsou to tři, nebo pět?
Jak můžete říct tři nebo pět miliard?
„30 až 40 miliard dolarů.“ Rozdíl je 10 miliard dolarů.
Jděte někam.
Ani nevíme, kolik je to peněz.
Máme hru, ten den jsme to tam hrát nemohli.
Ta hra je o penězích. Co bys dělal,
kdyby ses jednoho dne probudil a měl 100 milionů dolarů?
Nemohli jsme ji hrát, když tam byl Rahmi Koç.
Co by mohl říct?
„Pane, co byste dělal, kdybyste měl 100 milionů?“
Řekl by: „Vyplakal bych si oči.“
Přemýšlejte o tom. Jste Rahmi Koç.
Jednoho dne se probudíte a máte jen 100 milionů dolarů.
Přišli byste o rozum. „Ali!
Najdi mi Acuna.
Všechny peníze zmizely do Fenerbahçe.
Cem mi musí přijít na pomoc.“
Výjimečný večer pro Rahmiho Koçe.
Je to sociální test, který nám ukazuje, že neznáme hodnotu peněz.
„Co byste dělali, kdybyste měli 100 milionů dolarů?“
Ptám se na to na pódiu už rok nebo dva.
Jak vidíte, kvůli pandemii máme poloviční kapacitu.
Představte si, že by to tu bylo plnější a já se na to ptal každý den.
Ještě jsem neslyšel nápad na lék, geniální nápad, nic.
100 milionů dolarů.
Protože lidé nevědí, jakou hodnotu peníze mají.
Kolik je 100 milionů dolarů?
Kolik to je teď? 850 milionů lir, že?
Nebo 860, asi tak. Řekněte mi po představení, kolik to je.
100 milionů dolarů.
Teď, když má peníze někdo jiný, všichni máme nějaké nápady.
Například:
„Podívejte se na toho blbce. Je bohatý, ale neví, jak to utratit.“
Přicházejí s opravdu hloupými odpověďmi. Tak si to poslechněte.
„Probudíš se se 100 miliony dolarů. Co uděláš?“ A on řekne:
„Ráno?“
Ne, v poledne.
Jeden mi řekl, že by je spočítal.
O čem to mluvíš?
Včera jedna dívka řekla: „Investovala bych je.“
Utrácení peněz je umění. To je jiný příběh.
Jaký byl jackpot v poslední novoroční loterii? 100 milionů lir.
Ptám se: „Co byste si za to koupili?“
Odpověď je připravena: „Za prvé, sídlo u Bosporu.“
Dobře…
„Televizor s velkou obrazovkou.“
„A přesné váhy.“ „K čemu?“
Aby si vážili koule.
Takhle to utratit?
Nejdřív chtějí sídlo. Peníze jsou pryč, už vám chybí pět milionů.
Kdysi dělali rozhovory na ulici.
Existuje trafika, o které se věří, že přináší štěstí.
Trafika Nimet Abla.
Stanice TRT tam vždycky dělala rozhovory na ulici.
„Co byste dělali, kdybyste vyhráli velkou výhru?“
„Dal bych to chudým.“ „A vy?“
„Podělila bych se s lidmi v nouzi.“
„A vy?“ „Souhlasím, taky bych se podělila.“
„A vy?“ „Dala bych to chudým.“
Pane na nebi.
Kdo sakra jste?
Jak dobré máte srdce.
Co tedy děláte ve frontě na losy?
Víte, co to je? Moc smutná věc.
Snaha oklamat Boha.
„Drahý Bože!“
Myslí tím: „Dej mi to, můžu to rozdat.“
Jak absurdní.
Síla, která stvořila celý vesmír,
nemůže rozdávat 100 milionů lir,
ale řekne si: „Ach, İbrahim má nápad. Dejme ty peníze jemu.“
Ptal jsem se na to při představení v Německu. Ale ptal jsem se jinak.
„Člověče, co bys dělal, kdybys měl 100 milionů eur?“
Jen trošku jinak.
Řekl: „Člověče, cestoval bych.
Cestoval bych.“
To byl hezký nápad, ale pak ho zarazila jeho žena.
Zeptala se ho: „Kam pojedeš?“
Líbil se mi ten nápad s cestováním.
Abych byl upřímný, přátelé, všichni opravdu tvrdě pracujeme.
Prožíváme nešťastné časy.
Neděje se to jen v naší zemi. Koukněte na svět.
Ještě nás nezasáhl meteorit.
Někdo to psal na internetu, tak jsem odpověděl.
„Meteorit se blíží.“
To není ten problém. Co když nás trefí do zadku?
Jsme teď v této fázi.
Meteorit. No a? Neskončil mi v zadku, nevadí.
V tomto bodě jsme.
Ale není cestování vcelku smysluplná činnost?
Vždycky jsem chtěl, aby arogantní lidé cestovali po světě.
Přál bych si, abyste mohli jet na Galapágy a vidět varana komodského.
Vidět, co Bůh stvořil.
Někteří lidé si myslí, že Bůh stvořil jen je.
A berou nás jako vedlejší produkt.
Ale když uvidí, jak krásně Bůh stvořil toho varana komodského…
Vyplázne jazyk… Sofistikovanější stvoření než vy.
Ale lidé hledají zázraky na nesprávných místech.
Na sociálních sítích
sdílejí video lva, který říká: „Alláh“.
Říká: „Alláh.“
Chci říct…
Styďte se. Vážně.
Tak lev sám o sobě není dost zázračný, co?
„To není ,Alláh‘. Ne, to neřekl.“
Jaká ostuda.
Tady je lev, panter a všechna ostatní stvoření.
Je tam páv a co ještě. Ti jednobuněční.
Plejtvák obrovský, kosatka, a všechno to ostatní…
„Alláh.“
Jaká ostuda hledat v tomhle zázrak.
Jaká ostuda.
Je to v pohodě. Je to v pořádku.
Můžete to vysvětlit v posmrtném životě
vedle Nusreta.
„Dobrý den, pane Nusrete.“
„Proč jste tady?“
„Kvůli tomuto.“
„Cappuccino.“
Je moc příjemné cestovat.
Ale chudé poměry, to je o něčem jiném.
Je tedy něco, čemu se říká bohatství?
Ano, samozřejmě. Existuje to, čemu se říká být bohatý.
Ale existuje také výdělek v potu tváře.
Jsou to věci, které vám dávají různé pocity.
Je v nich rozdíl.
Odpočinek po tvrdé práci je něco jiného, než pořád ležet.
Teď to občas vidíte.
Dobře oblečené stvoření, které zjevně utratilo spoustu peněz, bloumá po okolí.
Nedává to žádný smysl. Chci říct, nefunguje to.
Proč? Protože…
Vychází to z duše.
Dejte jim 100 000 eur.
„Vezmi si je a utrať je v Římě.“
Dvě minuty, trvalo by to dvě minuty.
Nebo hodinu.
Salvatore Ferragamo, Gucci, Prada a tak dále.
Pokud jste z chudých poměrů,
vaše tělo vás automaticky zavede do Mecidiyeköy v Římě během dvou hodin.
Najednou zjistíte, že nakupujete podrážky k botám,
nabíječky na telefon… Najednou.
Tak to prostě funguje.
Bavili byste se s přistěhovaleckými prodavači kaštanů.
„Co se děje? Jak je v Mogadišu?“
Tak to prostě je.
Kdybych měl tolik peněz, co bych dělal?
Taky bych cestoval. Jel na dovolenou. Nikdy nemám to štěstí.
Ale i tak mě vidíš na dovolené. Zveřejňují mé fotky na mé jachtě.
Loni mi dokonce cenzurovali bradavky.
Viděli jste to? Přes moje bradavky dali černý proužek.
A to jsou takzvané konzervativní noviny.
Titulek zní: „Už to není, co to bývalo.“
Jako bych kdysi kojil diváky.
Nebo jim na konci představení takhle třel hlavu.
Je to ostuda.
Pocestoval bych si.
Měl bych dovolenou. To mi moc chybí.
Nenechte se zmást, že jsem v šortkách.
Zveřejňují stejnou fotku dvacetkrát za šest měsíců,
vypadá to, že jsem pořád na dovolené. Není to pravda.
Bylo to v roce 1985, kdy jsem měl naposledy dovolenou.
„Cheri Cheri Lady“, „Self Control“ to byly hity. Přísahám.
Bylo to v roce 1984, ne 1985.
1985. 1984, 1985, oba. To je jediná dovolená, kterou si pamatuji.
Můj strýc, v roce 1985…
Tehdy byla nejpokročilejší technologie k zachycení okamžiku
videokamera.
Naše dovolená… Jeli jsme přes pobřeží Egejského moře.
Nahrál celý výlet na video. Můj Bože.
Takový nadšenec. Jak dlouho už to je? 36 nebo 37 let.
Páni, a to měl nadváhu. Tehdy asi 130 kilo.
Byl to zajímavý muž. Nehodil se pro tuto práci.
Často vyprávěl příběh rozbitý na malé kousky.
Jako puzzle s 1 000 dílky.
Vychrlil všechny detaily a musel sis to dát dohromady.
Znáte ten typ muže. Řekl by to takhle:
„Ta věc je uvnitř Yenimahalle poblíž hipodromu.
Tahle dřevěná věc. Co to je? To mi řekni ty.“
A já si říkám…
Co do háje znamená v Yenimahalle, poblíž hipodromu?
V podstatě cokoli.
„V Yeniköy je taková věc, restaurace. Je tam muž, modrooký,
kus chlapa. Má syna.“ Co to sakra?
„A víš, co mi řekl?“ Ne!
„A co jsem mu řekl?“ Strýčku, prosím…
Existuje ten příběh nebo ne?
Říkám vám tyto podrobnosti…
Hipodrom ano.
Muž v Yeniköy.
A jezdí tam minibus. A co s tím mám dělat?
Nabízí vám vtip, abyste si ho dali do kupy.
Když dokážete spojit tečky, fajn.
„A hádej, jak to dopadlo?“
A nechá vás o tom přemýšlet.
Ale zanechal nám tuto vzpomínku.
Budiž mu země lehká.
Jeho příjmení mimochodem značí „lehký“.
Kamera z roku 1984 nebo 1985 vážila 20 kilo.
Kamera měla 20 kg. Byl tam rekordér, který sis pověsil na krk.
To je dalších 15 kilo.
Baterie měla také 15 kilo.
Pokud jsi chtěl točit v noci, byla tam takhle velká baterka.
Takže měl na sobě 40 kilo.
On sám vážil 130 kilo.
Tak jsme šli do…
V Ayvaliku je jedno místo…
Jak se mu říká? „Ďáblova hostina“?
Ne, to je stopa Aty Demirera.
Eyyvah Eyvah… a on: „No do prdele!“
Ach, můj drahý Ata.
Mám ho rád. Nedělám si srandu z lidí, které nemám rád.
„Ach, jo.
Co se sakra stalo?
Jak to mám sakra vědět?“
Natočil bych takový film, kdybych na to měl.
„Do prčic…“
„Ach, můj…“
Klarinet…
Takže „Ďáblova hostina“. Jdete dolů a je tam Pamucak, Kuşadası a tak dále.
Když se vydáte na jih, tam je dům Panny Marie. Efez…
Seljuk, ruiny Efezu… Tam můj drahý strýc vyšplhal až na vrchol.
Byli jsme tři rodiny.
A hodně dětí. Každá rodina měla dvě nebo tři.
Točil nás, jak přicházíme a jdeme.
Vyšel na vrchol amfiteátru, aby získal širokoúhlý záběr.
Přišel celý zpocený, natočil nás u hrobů.
Všech 45 dní, točil celý výlet.
Takhle.
Když jsme se vrátili do Istanbulu, táta řekl: „Ömere, podíváme se na video.“
Tak jsme to začali sledovat. Náš výlet vypadal jako polské porno.
Dobře, byli jsme tam a tak, ale…
Byl to tlustý chlap.
Mikrofon byl blízko něj. A byl slyšet: „Ach, oh…“
Celý výlet se třásl a sténal: „Ach, oh…“
Táta mu řekl, ať to vypne.
Vypadalo to, že až dorazíme do Gönenu, bude se šukat.
To je teprve vzpomínka.
To byla moje poslední dovolená, rok 1985.
Ale byla úžasná.
Léto se blíží, ale žádná dovolená nebude.
Ty filmy, které nemáte rádi…
Myslím filmy, které nebudete mít rádi příští rok.
Natočili jsme je letos.
Jiné se vám nebudou líbit za dva roky.
Přemýšlíme o nich s předstihem.
Toto léto nebudu mít dovolenou.
Nebudu. Nic nenadělám.
Natáčím Erşan Kuneri. Žádná výhra. Ale…
No, dobře, žádná dovolená.
Ne, že bych neměl letní dovolenou. Mám jachtu, malou, dvacetimetrovou.
Musel jsem ji platit poctivými penězi.
Proč se smějete?
Hraji vyprodaná představení už 25 let, a můžu si dovolit jen tu 20metrovou.
Vystupuji každý den.
A mohu si koupit 20metrovou jachtu, ale jen jednu.
A ty se tomu směješ, bídáku.
Místo abys brečel, se tomu směješ.
Jak myslíš, kámo. Hashtag.
Mám malou jachtu. Rozhodli jsme se jet na dovolenou.
Lidé si stěžují na moje filmy: „Točí pořád se stejnými lidmi.“
Dokonce to došlo až k tomuhle:
„Ve svých filmech je vždy v centru pozornosti!“
Kámo, tohle je můj film.
Jsou lidé, co nechtějí Arifa v G.O.R.A.
Ve svých filmech hraji pouze s přáteli.
Myslí si, že hraji se svými přáteli ze sousedství.
Kámo, moji přátelé jsou herci.
Toto je můj doprovod.
Lidé mají zvláštní představu. Jako by to byli řezníci, prodavači, hokynáři
a já jim zavolám a říkám: „Pojďte, diváci to nepoznají.“
Lidi, to je můj doprovod.
To jsou moji lidé.
To jsou mí přátelé. Russell Crowe, Şener Şen. Toto jsou moji lidé.
Jsem jediný člověk na světě,
který točil s Russellem Crowem i se Şenerem Şenem.
Dokonce ani Russell Crowe nemá film s Şener Şenem.
Jo.
Nejenže točím filmy s přáteli. Jezdím s nimi i na dovolenou.
Jednou jsme byli na dovolené na jachtě, ale protože jsme z chudých poměrů,
bylo to jako náborová kancelář do armády na jachtě. Můj bratr řekl:
„Brácho, ve videoklipech jsou na jachtě i holky.“
Řekl jsem „Hele, jsme z chudých poměrů. My jsme dělnická třída, člověče.“
„Pět dní poplujeme v Egejském moři, na Kos v Řecku,
to je vše.“ Každopádně jsme vypluli.
Dovolená pro mě znamená letní dovolená. To je zakódováno v mém podvědomí.
Zimním dovoleným nerozumím.
Nasadíte plavky
a děláte věci, které děláte v zimě.
Máte pocit, že je dovolená.
Jsme na jachtě. Potápíme se, vylezeme.
To se opakuje. Pak dostaneme hlad, znovu se potápíme.
Napijeme se, znovu se potápíme, pak vystřízlivíme.
Snil jsem o těchto věcech.
Zafer vytvořil playlist, přinesl cédéčka.
Fazıl Say, Chopinova Nokturna a tak dále.
Ty vole, hrál CD Nokturna.
Co znamená léto? Poslouchat Tarkana a takhle tančit, ne?
Nebo něco jako…
Jsem otec neštěstí.
Nebo písně jako „Cuppa“.
Takže Nokturna od Chopina začala hrát
a najednou jsme byli v oscarovém filmu.
Začali jsme zírat na obzor.
Já jsem přemýšlel o tom, že rozbiju láhev a podříznu s ní Zaferovi krk.
Jen tak pro zpestření.
Nebo že uškrtím bratra v kabině.
Byla to situace pro Nokturna. Byl to ten pocit.
Požádal jsem ho: „Zafere, brácho, bezva, vytvořil jsi atmosféru
jako v dobrém oscarovém filmu, ale máme jen pět dní.“
Myslel jsem, že bychom měli jet na Kos a koupit Tarkanovo CD.
Aby jachta trochu ožila. Protože léto, to je Tarkanova hudba.
Koupili jsme tehdejší nové album. Co to bylo?
„Líbej mě dál“ nebo „Každou chvíli“… Jak je to?
Je to „Napiš své jméno do mého srdce“?
„Napiš si mé jméno do srdce a nezapomeň na mě.“ Ano, děkuji.
Bavili jsme se. Ráno jsme si dali snídani.
Všichni jsme stejní.
Dali jsme si snídani, snědli kaviár.
Pokračovali bílým vínem,
Rakije odpoledne, smích, a Tarkan hrál nonstop.
I když je to jednou za čas, musíš mi zavolat.
Tarkanovy texty a tance nejdou dohromady.
Všimli jste si toho?
Například zpívá: „Jsem otec neštěstí…“
Co je tohle za neštěstí?
Spadla ti sváča?
Pošli…
Jsem otec neštěstí.
Řekli byste Tarkanovi takhle své problémy?
„Tarkane.“ „Co se děje?“
„Děti hladoví.“
Pošlete jim…
Ve skutečnosti je to citlivý muž. Dělám si srandu.
Takže…
Všech těch 15, 12 nebo 14 Tarkanových písní
hrálo dokola. Odpolední rakije došla.
Večer jsme také pili rakiji. Poté jsme přešli na whisky.
Jediné, co jsme nepili, byla vlastní moč.
Tančili jsme takhle s ručníky.
Byli jsme daleko od pobřeží.
Pošlete, pošlete můj osud…
Zatrsali jsme.
Spustili jsme kotvu v zátoce.
A stále tančili při západu slunce.
Přiblížila se k nám jachta se skandinávskou vlajkou,
možná finskou, nevím.
Spustili kotvu. Jeden muž smotával lano…
A my jsme tancovali. Ten muž zavolal: „Hello.“
Můj bratr řekl: „Jsou to teplouši.“
Lidi…
Jak to mohl říct?
Posledních devět hodin vypadalo takhle.
Pět chlapů na jachtě.
Tanec. Praní oblečení,
kývání hlavami, všechny ty pohyby.
Dva Skandinávci řekli: „Hello.“
A můj bratr hned: „Dej bacha.“
Proč jsme takoví?
Homofobie…
Víte, co to znamená? Homofobie znamená toto:
„Bože, doufám, že se mi ti chlapi nezačnou líbit.“
Tohle znamená homofobie.
Zeptal jsem se ho: „Jak můžeš takhle přemýšlet? To je směšné.“
Dva chlapi. Řekli ahoj. Co je to za nápad?
Řekl: „Ty vole, nech toho.
Vím, co to je.“
Zeptal jsem se ho: „Jak tě to napadlo?“
Řekl: „Co by dva muži dělali sami na jachtě?“
Kámo, bylo nás pět chlapů.
Na základě toho bychom měli být v téhle problematice experti.
To máme v téhle zátoce pod palcem.
„Obleč si legíny. Není to dost těsné.
Nekoukají ti koule.“
Homofobie…
Vážně…
Je tolik dalších citlivých témat,
ale protože vyprávím tento příběh, v myslích některých lidí,
jen proto, že vyprávím homofobní příběh,
někdo řekne: „Vyprávíš homofobní příběh.“
Je homofobie skutečná, nebo ne?
Proč bych byl homofob?
Nejsem homofob, ale mám pocit, že to musím dokazovat.
To je směšné. Chcete mě vidět, jak mu poskakuji na klíně.
Mě nezajímají muži.
To ze mě nedělá homofoba. Sexuálně se o muže nezajímám.
Neměl bych říkat: „Nemám rád muže, kteří mají rádi muže.“
To je matoucí. Dovolte mi to ukázat polibkem…
Není to problém, který se mě týká, ale některé věci se pletou, viďte?
Jednou jsem šel do masážního salónu v Antalyi.
Šel jsem se objednat, ne zapsat své jméno do tvého srdce.
Šel jsem se tam objednat.
Jeden zaměstnanec, jeden muž…
Vážně, mám problém tohle vysvětlit.
Jazyk se hodně změnil.
Pokud neznáte správný žargon, jste odsouzeni k neúspěchu.
Nemůžete se zachránit tím, že řeknete „člověk vědy“ namísto „vědec.“
Všechno to začalo takhle. „Neříkejme tomu ,muž vědy‘,
udělejme to bez pohlaví, ,člověk vědy‘.“
„Můžeme?“ „Měli bychom.“ „A teď jsme v háji…“
Například sexuální preference, že?
Řekněte „sexuální preference“ a okamžitě vás opraví:
„To není preference, to je orientace! Jdi do prdele, sráči.“
Uklidni se, brácho. Proč jsi naštvaný?
Tento žargon nemusí znát každý.
Proč by sis myslel, že se to používá negativně?
„Nesmíš říkat sexuální preference, říkej orientace.“
„Nebo tě nakopu.“
Dobře, nezlob se, kámo.
Všichni zvedají prapor.
Všechny komunity, které trpěly, napadají nevinné. I ty objektivní.
Chtěl jsem se objednat. Ten muž mi řekl:
„Já tě budu masírovat.“
Řekl jsem: „Děkuji, ale preferoval bych ženu.“
„Co tím myslíš?“ řekl. „To je nemístné.“
„Jestli se…“ Obviňoval mě, že jsem necivilizovaný.
„Jestli se ty chováš takhle, ostatní budou horší.“ Naštval se.
Zvedl svůj prapor. „L, G, B, T, S, C…“
Ztuhl jsem a řekl: „Mohu dostat taky písmeno?“
Byl to jednoduchý případ, kdy jsem chtěl nějakou službu.
Nechci se nechat masírovat mužem. Musím?
Ne, to nemusím.
Nakonec posloucháte jejich příběhy z vojenské služby.
„Jednou jsme byli v Hatay…“
Jdi někam!
Jsem v Çırağanu. Co je Hatay?
„Velitel na nás tak tlačil…“
Jdi někam!
Nebo ten druhý chlap, který byl celý agresivní, prý: „Budu tě masírovat.“
Řekl jsem, že to nechci.
„Nemůžu uvěřit, že jsi to řekl.“
„Copak nemůže muž masírovat jiného muže?“
Řekl jsem: „Může, ale ty to nějak moc řešíš.“
Jsem tady jediný, kdo udělal chybu? Ten muž útočí: „Nechte mi ho!“
Takže pokud vás tohle naštve, už máte nálepku homofoba.
To není správné. Nebuď nespravedlivý.
Elton John. Nechal bych ho jezdit na mé hlavě.
A on by byl rád,
ale kdyby stále hrál na klavír před mým domem,
pak se věci mění. Přemýšlej o tom, půjdeš ven z domu,
celou dobu hraje „Candle in the Wind“.
„Kdy se Cem vrátí?“ On je tam pořád, i když prší.
Jednou… Dvakrát… Pak byste řekli: „Eltone, jdi do hajzlu.“
Kdyby vás někdo přistihl, udělalo by to z vás homofoby?
To je absurdní otázka. Každopádně tuto kapitolu uzavřeme.
Nelíbí se mi mužské tělo.
Ale to neznamená, že nemám rád své vlastní tělo.
Moje tělo je v pohodě. Nějakou váhu tam dělá voda, tím to je.
Město, ve kterém žijeme, není skvělé.
Nemůžete si jít ve svém okolí zaběhat nebo na procházku,
aby se vám rozpumpovala krev. Anatolská strana je lepší, že?
Oblast Kadıköy, správně?
Místní to pochopí. Oni mají cyklostezku.
Na této straně nemají některá místa dokonce ani chodníky.
Jak může končit chodník ve městě, metropoli?
Jdeš a najednou… „Do prdele.“
Už žádný chodník.
Nemůžete chodit z jedné čtvrti do druhé.
To je metropole?
Chtěl jsem si jít zaběhat někde poblíž se sluchátky na uších.
Bydlím na stejném místě už víc než 30 let. Už od střední školy.
Někdo mě chňapl za paži.
Byl jsem zmatený. A měl jsem sluchátka.
Říkal jsem si: „Co se to sakra děje?“
On říká: „Nebojte se. Chci jen fotku.“
Nelekejte se.
Pak mi to došlo, musí to být stejné ve všech civilizovaných městech.
Například, Keanu Reeves běží po Central Parku.
Podrazíte mu nohy
se slovy: „Jdi do prdele.“
Padá jak v Matrixu, a vy se s ním vyfotíte.
Nebo starší herec jako Al Pacino. „Ty svině…“
Když je srazíte k zemi, zůstanou v klidu.
Hloupé, co?
Chodit do posilovny je další problém.
Ale musíte se trochu hýbat.
Být tlustý není dobré. Buďme upřímní. Není to tak?
Zaregistrovali byste se tam… Znáte ten pocit?
Zaplatíte první platbu.
A hned jste lehčí.
Zaplatíte a řeknete: „Člověče, už jsem krapet zhubl.“
Něco takového. Ale i pro mě je posilovna náročná.
Být v šatně… Cvičit…
A všichni říkají: „Pojď do jeho posilovny, budeš se cítit jako doma.“
Do jedné jsem šel. Jak se ta věc jmenuje? Běžecký pás.
Tak jdu do toho. Abych se trochu zapotil.
Neříkám vám to proto, abych se předváděl.
Jako každý jiný. Na 20 minut.
Místo toho, abyste to strávili s dítětem nebo prací, jste tam,
jen abyste cvičili.
Objeví se vedle vás nějaký podivín. „Ahoj.“
„Co to máš s pusou?“
„Prostě jsem debil.“
Zeptal se: „Chodíš sem?“
Chodíš sem?
Je to otázka, kterou byste se někoho zeptali, když je vedle vás na pásu?
„Chodíš sem?“
Ano, ty blbče, takhle sem chodím. Snažím se.
„Budeš se tu cítit jako doma,“ řekl.
„Řeknu ti to,
než se moje pusa vrátí do normálu.“
„Beyazıt Öztürk sem taky chodívá.“
Jako bych byl studentem střední odborné školy Avcılar,
byl jsem opravdu nadšený.
„Jo!“
„Fajn,“ řekl jsem, „moc pěkné.“
„Je to opravdu pěkný klub,“ řekl. „V ostatních posilovnách
by tě otravovali.“
Takže počítám, že v ostatních posilovnách vám asi strkají činku do zadku.
Posilovna je neklidné místo sama o sobě.
Chci říct, že jsou tam části, kde se dějí soukromé věci.
Místa, kde jste nazí.
A já nejsem zrovna uvolněný člověk.
Nenechte se zmást vzhledem.
Takoví lidé jsou v hamámech. Bez ohledu na pohlaví.
Zejména starší lidé.
Být naprosto uvolněný…
„Dokončil jsem své cvičení…“
A šel nahý po sprše.
„Kde je fén?“ To je jediný problém, blbečku?
Je snad fén problém?
Když si zavazuješ boty, aby ses vytratil,
máš jednu nohu na lavičce, objeví se nahý muž
a začne si povídat.
„Hej, co jsi udělal s tím bytem v Leventu?“
Co je? Nemáš kde složit hlavu?
Ty bastarde, jsi nahý.
Jsme v nebi?
Byli jsme vyhnáni z nebe, přišli na Zemi…
Proběhla průmyslová revoluce…
Existuje věc zvaná bederní rouška. Můžete na sebe dát kousek bavlny.
Oblékni si něco. Takhle nahatý… „Jak to jde?“
Komu mám odpovídat?
A očekává, že to budete brát přirozeně. „Vážně vyrostl.“
Posilovny jsou náročná místa, ale není na škodu dostat se do formy.
Ten tábor velkých zadků…
Vždy se mělo za to, že tlustí lidé jsou nejvíce zesměšňováni.
Většina uvažuje tímto způsobem.
„Lidé si z tlustých lidí dělají legraci. Vtipkují o nich.“
Ne, to je velmi sporná věc.
Tlustí lidé jsou silná komunita.
Nikdy by po vás nechtěli, abyste zhubli.
Zkuste to se svou skupinou přátel. Řekněte jim,
že už nejíte chleba, a uvidíte, co se stane.
„Přestal jsem jíst chleba.“ „Ne, to nemůžeš. V žádném případě.“
„Jdi někam. Nemůžeš omezit chleba, blbečku.“
„Kreténe.“
„Omezíš chleba, dám ti do držky.“
Zhubnout, chodit do posilovny… Nebo zkusit přestat kouřit.
„Přestal jsem kouřit.“ „Ne, nepřestal.“
„Přestal.“ „Ne, nepřestal, kámo. To nemůžeš.“
„Věř mi, nemůžeš přestat. Říkám ti. V žádném případě.“
„Opravdu jsi toho nechal? Kámo, to nemůžeš.“
„Přestal jsem jíst chleba.“ „Ne, dám ti do držky.“
Existují.
Že ano?
A není jich málo.
Spojují se, aby zabránili lidem být fit, jen proto, že mají velký zadek.
Nemusíte být tlustí, aby se vám posmívali.
I dívka atletické postavy může být zesměšňována.
To se stává.
Šla by do posilovny a všichni ti s velkou zadnicí by řekli:
„Nechodí tam cvičit, ale najít si manžela.“
On říká: „To je pravda.“
Ne, pravdivé je toto tvrzení.
Možná je tam opravdu kvůli cvičení. Blázníš?
Velké zadky… Zní to jako název okresu.
Stejně jako Vefa.
Že jo. Něco jako Kartal Velké zadky.
Je tam Başıbüyük, že? Hlava nebo zadek, je to stejné.
Nemá tahle čtvrť sjezd?
Křičeli jste: „Pravda.“ Který z nich má pravdu?
To, co jste nazvali pravdou, je správné.
Řekl bys to tak, ale není to správné. Vždy říkají:
„Jdou si tam najít manžela.“ A jaká je tvoje výmluva?
Protože ty hledáš manžela v knihovně Beyazıt.
Jste neustále v NASA a hledáte astronauta hodného vašeho zadku.
„Není tam nějaký vědec, který by ocenil tenhle zadek?“
„Aspoň mi řekněte jeho pí.“
Jo. Čím si to ta dívka zasloužila?
Musíte být trochu… fit.
Blíží se léto. Místo toho, abychom to plánovali v lednu
a do léta se dostali do formy, odkládáme to.
Je začátek června, že?
Podívejte, pořád je to tady. Ne, nezvládli jsme to.
Protože lidé si uvědomí, že léto je tady, jen týden před létem.
Vytáhněte bikiny a přemýšlejte: „Jak se do toho vejdu?“
„No, doufám, že mi to sedne.“
Dobře, ale to se vědělo už v lednu, že má přijít léto.
Věděli jste to.
Neuvěřitelné. Opravdu.
U zimní turistiky se s takovými problémy nesetkáte. To je ještě divnější.
Znáte zimní turistiku?
Bohatí lidé?
Zbožňuji koníčky bohatých lidí. Jsou to fakt hloupé věci.
Ach, bohatí… Jako třeba golf.
Velké pole.
„Jde se.“
Jste blbí?
Dejte to chudákovi a vsadím se, že trefí jamku napoprvé.
Mrkněte, takhle.
„Sedněte si, sakra.“
„Dejte křídýlka na gril.“
Obrátím kuře…
Není to hloupé trefovat se do toho 19krát? Musíte být blázni.
Nebo zimní turistika. Lyžování a podobně.
Už je skoro rok 2022.
Jak daleko se dá na lyžích dojet? Jste tak hloupí?
Proč stoupat 900 metrů kvůli párku v rohlíku?
V minus 20 stupních…
„Ale my sem nejezdíme. Měli bychom.“
„Běžte si lyžovat, já vás dohoním.“
Jděte si dát párek.
Děláte někdo zimní turistiku?
Jezdíš na snowboardu, kámo?
Člověče, skvělá věc, to je pravda. Jezdíš i do zahraničí?
Courchevel, Svatý Mořic…
Kde?
V Anglii.
Ano.
Vnukl mi nápad s mapou světa.
„Hele, podívej, tihle to mají blíž…“
„Zatracená ignorantská verbež…“ Kámo!
Já vím, kámo.
Předstírám, že ne, abych o tom mohl vtipkovat.
Zimní turistika je super.
Obléknete si lyžařské bundy…
Co je léto? Léto činí lidi rovnými.
Navlečeš kraťasy, i kdybys byl třeba král.
Mrkněte se na Rahmiho Koçe v Baltalimanı na pláži.
Kdybych chtěl 5 000 dolarů, řekl by: „Ceme, mám šortky.“
Tím se to srovnává.
Léto staví lidi na jednu úroveň.
Když vidím lidi plavat ve spodním prádle v Baltalimanı,
jsem na ně hrdý. Moře je tu pro každého. A víte, v jakém je stavu.
A lidé si myslí:
„Ach, jsou ve spodním prádle.“ Co by měli dělat? Sundat si to?
Je jediný problém spodní prádlo?
Zimní turistika, kabáty, bundy, lyžařské brýle, mraky vychytávek.
„Kde jste byli?“ „Byli jsme v Rakousku.“
„Co se ti stalo s pusou?“
„Však víte.“
„Kam jsi jel?“ „Courchevel.“
„Kde jsi byl ty?“
V Americe, v Novém světě, tam je Aspen, že jo, brácho?
Už jsi byl v Aspenu?
Dostal jsem tě.
A je to blíž na Aljašku.
Říká mi, že je to blíž do Anglie.
Na začátku jsem říkal, že jsem měl dvě představení v divadle Apollo.
A on mi říká, Anglie je…
Můj Bože, publikum není tak bystré.
„Jděte někam.“
Člověče, lyžování a to všechno…
Tak divné, je to skvělá věc.
Zimní turistika vám poskytuje socioekonomický obraz.
To oblečení, vybavení, je to obtížné se všemi těmi věcmi.
A tyto lidé nikdy nepotká vážná nehoda.
Jdou tam fakt super, zraní se a vrátí se ještě víc super.
„Co se stalo?“
„Karpální tunel.“
„Dali tam dlahu.“
Ale když chudák spadne na led, narazí si prdel.
Kdybys ty nebo já spadl, rupla by žíla.
Kdyby spadl on, řekl by: „Achillova šlacha…“
„Byli jsme v Courchevel…“
Slyšeli jste někdy, že by si Cem Hakko narazil prdel?
To se stává jen chudým lidem, jako jsme my. „Ruplo mu za krkem.“
A oni mají jen karpální tunely.
Dostávají dlahy… Přihodí se všelicos.
Ale ať se stane cokoliv, vždy je to něco super.
Nikdy to není něco, co by vyléčila jogurtová polévka.
Vracejí se domů ještě víc super, i když jsou zranění.
„Už jsem víc super.“ A tak je to vždycky.
„Prasklá žíla.“ Ne, nikdy.
„Pálí mě na hrudi.“ To jsou problémy chudých lidí.
„Moje plíce jsou v jednom ohni, doktore.“
Slyšel jsi o tom? Když jsi bohatý, říká se tomu „psychosomatický reflux“.
Tedy…
Vystoupal do nadmořské výšky 6 000 metrů.
„Byl jsem tam a teď jsem tady.“
No a co?
„Mám tam jít znovu?“
„Jdi.“ „Dobře, tak já jdu.“
Je to šílené.
A vždycky si stěžují na tohle.
„Kde jste byli?“
„Ve Svatém Mořici.“
„Jaké to bylo?“
„Bylo tam tolik Turků.“
„Do prčic, je tam plno Turků.“
Neznám žádnou jinou komunitu, které tak vadí jejich vlastní druh.
Slyšeli jste o tučňákovi, který má plné zuby tučňáků?
„No tak, lidi!“
„Ale jděte, sakra.“ Slyšeli jste to někdy?
Je nějaký problém, když narazíte na dovolené na Turka?
„Byli jsme v Římě, že, Nurane?“
„Bylo tam plno Turků. Málem jsme to nedali.“
„Moje pusa už je lepší. Lepší.“
Tedy…
Člověče…
Copak jste o tom neslyšeli?
I oni tam jezdí. Kolik Turků potřebujete?
Proč vám to vadí?
„Byli jsme v Rakousku, všude… Paříž plná Turků.“
A co vy?
„Nás nepočítejte.“
Lidé bývali šťastní, když nikdo nepoznal, že jsou Turci.
„Někdy jim říkám, že jsem Turek, a oni jsou překvapení.“
Možná tyto rysy nevidí a myslí si: „Kdo je sakra ten blbec?“
Proč byste na to byli hrdí? „Vždy se ptají, zda jsem Francouz nebo…“
„Ach jo.“
„Nikdy si nemyslí, že jsem Turek.“
„Byli jsme v Římě, byl plný Turků.“
Kdybych byl úředník na pasovém, nepustil bych je do země.
Vrátí se ze zimní dovolené. „Co se stalo?“
„Jsme zpět…“
„Táhněte.“
„Co se stalo?“ „Je tu moc Turků.“
„Pakujte se odtud.“
Tak je to.
Měli bychom cestovat a vidět naši zemi.
V létě či v zimě, v každé roční době,
sedm podnebí, měli bychom procestovat celou naši zemi.
Ale to my nikdy neděláme.
Opravdu ne.
V naší zemi je toho hodně k vidění, vážně.
Čestně. Dělám si srandu z Ata…
Ata je z Bursy, víš, Ata Demirer.
Ale podívej, jak dobře zná oblasti Egejského moře a Thrákie.
Hodně cestoval v oblasti Egejského moře, trávil tam čas.
Takhle jsem necestoval. Nemůžu moc cestovat.
Z domova mám omezený výhled.
Domov má své meze. Ale kdybych cestoval…
Někteří mí přátelé natáčeli film na vysočině Ordu.
Narodil jsem se a vyrostl v Istanbulu.
Jaký je tady nejvyšší kopec? Kopec Çamlıca. Je vysoký 280 metrů.
Nejvyšší kopec, co znám, je Devebağırtan.
Jděte z Barbaros dolů a odtamtud nahoru.
„Kopec Bebek je tak příkrý.“
Člověče, byly tam domy, města, vesnice 1 600 metrů vysoko.
Cítil jsem se jako v Avataru. Poprvé jsem byl ve vysokých horách.
Auto jelo takhle svisle, podívej. Takhle.
A on říká… Ptáte se, kam máme namířeno, a on říká:
„Vidíte tu vesnici tam nahoře, vidíte tu mešitu?“
Bylo to v podstatě v oblacích.
Bůh nás tam nahoře uvidí, že?
Páni, bylo to šíleně vysoko.
Řekl, že existuje další vesnice za tou vesnicí.
Zvedli jsme hlavy.
„Teče tu řeka, něco se tam děje…“ Takže…
To vám ukazuje, jak geografie formuje charakter lidí,
jejich příběhy, legendy, lidové vyprávění, psanou literaturu. Opravdu.
Proč je v černomořských lidových písních tolik bojů?
Neustále dávat pokyny? Protože region je už takový.
Naskočíte do lanovky ve vzduchu. Jedete na raftu po proudu řeky.
Řeky tečou, vesnice je za kopcem.
Nevšimli jste si? Například, středoanatolské lidové písně jsou ploché.
Šel jsem k fontáně…
Jdete, vše ploché, fontána je tady. Mešita je tam.
Jsou tam i velké hory. Ale ukazuje se na ně jen z dálky.
Reliéf oblasti Černého moře, to je…
Vždy to začíná udáním směru.
Odtud až tam.
Dolů po řece.
Odtud sem a pak tam.
Abyste se neztratili…
Abyste se v písničce neztratili…
Řeky tečou, přichází to odtud.
Sokol, let ptáka, výstřel…
Všechno je to jako: „Páni!“
„You can really dance.“
Podívej, co je to za písničku?
„Řeky Ordu potečou vzhůru.“
Dokážete si představit velikost toho projektu?
Slyšeli jste někdy o něčem takovém v Anatolii nebo v Egejském moři?
Pokud se to stane, stane se toto.
Ten kraj je zvláštní… „Člověče, ty řeky…“
Jako Lavoisierův zákon. Pokud se vyvíjí tlak odtud
a přesune se nahoru, bylo by to zatraceně šílené.
Ve střední Anatolii: „Dostal jsem se do jejího pokoje, prošel jejím ívánem…“
Vše ploché, chci říct.
Skákal bych ze střechy na střechu…
Jako jihovýchodní Anatolie.
Tam je to samé vloupání. Ve střední Anatolii…
V Anatolii existuje taková věc.
Prošel jsem jejím ívánem, šel do jejího pokoje…
Proč jdeš do toho pokoje?
Je tu jen jeden etický problém. A jejich problém je v tomto…
Jsme odsouzeni k záhubě, jestli o nás někdo uslyší, miláčku!
Tak to nedělej.
Je jediný problém, že o vás někdo uslyší?
Podívejte, vnímejte to jako genetický kód, prosím vás.
Je tam tolik divných věcí.
Pokud se v tolika písních lidé bojí, že budou přistiženi,
pak to znamená, že je tady vážný problém.
Proč je to jediný problém, člověče? Pokud je něco špatné, je to špatné.
Pokud o tom někdo uslyší…
A když ne? „Kašli na to, uděláme to.“ Co?
Dává tohle smysl?
Pokud o tom nikdo neuslyší, jde se do toho. Tak to je?
Navíc je šílené, že taková nahrávka vůbec existuje.
Jak může existovat taková nahrávka?
Vešel by člověk do studia a zpíval…
Jsme odsouzeni k záhubě, pokud o nás někdo uslyší?
Oni to uslyší, děláš podělanou nahrávku.
Ty si vůbec neuvědomuješ, že se to nahrává?
Kdo ví, co by se stalo, kdyby o tom lidé slyšeli…
To uvidíte, až to vyjde.
Attention deficit…
Existuje věc, která se nazývá „attention deficit syndrome“, že ano?
Attention deficiency.
Což znamená nedostatek soustředění.
Je to tak? Angličane?
Existuje tedy porucha zvaná „attention deficit“.
Znamená deficiency nedostatek? Ano.
Nedostatek soustředění, nazvěme to tak.
Černomořské písně obsahují nedostatek soustředění.
Všimli jste si toho někdy?
Píseň má tedy „nedostatek pozornosti“.
Dovolte mi uvést příklady z klasiky. Jako…
Rozevři bílou látku.
Nech mě vidět svou tvář. Nech mě vidět svou tvář.
Nech mě vidět svou…
Tak co se stalo?
A najednou „puf“. Spadl do černé díry.
Zajímalo by mě, co se stane potom.
Přemýšlejte o té písni.
Provazy mého košíku…
Je to tak?
Provazy košíku se mi zařezávají do ramene.
Zařezávají se mi do ramene.
Zařezávají se mi do…
Do… Zařezávají se mi do…
Attention deficit.
„Furkane.“ „Momentíček.“
Co se mohlo stát? Myslím tím…
Nech mě vidět svou…
Co si ten skladatel myslel?
Nech mě vidět svou tvář.
Nech mě vidět svou…
Svou tvář…
„Ne, to by bylo totéž.“
Nech mě vidět svou…
„Budu o tom přemýšlet.“
Zvláštní, že?
Kdo by vůbec myslel na takové triviální věci? Jen já.
Panebože.
Ale nikdy necestujeme.
Máme tolik pokladů. Karacaoğlanové, Yunusi, tato země je…
Nechci znít jako reklama na banku, ale víte, jak se to říká.
„Lidé této země…“
Hlasem Haluka Bilginera.
„Nejlepší paprika v Turecku…“
A Halukův hlas je jako…
Haluk Bilginer má takový hlas.
Uvnitř má autobusovou linku, malou.
Pro interní cesty.
Haluk Bilginer. Haluk Bilginer. Haluk Bilginer.
Když řekneš Yunus, mladí lidé sahají po svých průkazech…
Nebojte se, není tam žádná zastávka.
Myslím Yunus Emre.
Nikdo nemá ani ponětí.
Abychom prezentovali naše hodnoty ve větších rozměrech,
někdy se na ně odkazuje v množném čísle.
„Karacaoğlanové.“
Kdo? Jako by policajti vezli několik Karacaoğlanů.
„Yunusové.“
Yunus Emre. Karacaoğlan.
Měl jsem to v předchozí show, Dadaloğlu.
To jsou naše hodnoty, dobře, ale…
Co nám zbývá? Jen my?
Naši lidé mají něco takového…
Podívej, nic.
Stejně byste si to nezapamatovali.
Naši lidé něco mají.
Ano, ale…
není to běžné. Je to trochu osobní.
Nejsou žádní Nasreddinové Hodžové. Je to Nasreddin Hodža.
Yunusové, kdepak. Yunus je jen jeden. Chudáček.
Co si tím chceme dokázat?
Nikdo o tom moc nemluví.
Například Nasreddin Hodža je otec mé profese.
Nebo ne? Humor, tolerance, dívat se na věci z jiného úhlu.
Nasreddin Hodža je otcem tohoto umění.
Řekl by: „Máš pravdu.“
„Ale Hodžo…“ „Ty máš taky pravdu.“
„Jak je to možné?“ „Taky máš pravdu, blbečku.“
Teď pojďme.
Dnes slouží jako ukázka
lidských dilemat a podivností.
Jde o úhel pohledu. A ze 13. století, člověče.
Otec tohoto umění.
Když jsem jako dítě poprvé šel na pódium, hrál jsem Nasreddina Hodžu ve školní hře.
Začínal jsem na vrcholu. Před 42 lety
jsem začal jako Nasreddin Hodža, a pak jsem spadl až sem.
Neříkám, že jdu v jeho stopách,
ale to není nic proti lidem, kteří říkají následující.
Člověk, který v životě nikoho nerozesmál, říká:
„Jsme potomky Nasreddina Hodži.“
Nikdy nikoho nerozesmál.
Nikdy neocenil něčí vtipy.
Nikdy nepřemýšlel o kritice a neřekl: „Ano, to by mohla být pravda.“
Kdo jsi, že říkáš něco takového jako:
„Jsme potomky Nasreddina Hodži“?
No a? „To znamená, že toho nemusíme moc dělat.“
Jak můžeš říct, že jsi potomek Nasreddina Hodži?
Kdo jsou lidé, kteří kladou hloupé otázky v anekdotách Nasreddina Hodži?
„Hodžo, podřezáváš si větev.“
Co když jsme jeho potomci?
„Hodžo, proč necháváš kvasit jezero?“
Všichni jsou z jedné vesnice.
Není možné, že jsme jejich potomci? Na ně si nikdo nárok nečiní.
Každý si chce jen nasadit Hodžův turban.
Ne tak rychle. Je to tak snadné?
Je snadné zůstat v paměti 800 let?
To je Nasreddin Hodža.
Jak dlouho už tohle dělám? 25 let.
Jak můžete srovnávat 25 a 800? Vy všichni čekáte, až skončím.
„Yilmazi, skončí to sakra? No tak.“
Může skončit 800 let? 800.
Ale to 13. století tomu taky pomohlo.
Teď to není jednoduché.
Anekdoty Nasreddina Hodži se vyprávějí 800 let, dobře,
ale to je 13. století.
Kdyby se jeden z těch příběhů stal nyní,
ten chudák by byl zničen za týden.
Doopravdy. Není to tak? Jde na tržiště
a děti škemrají: „Hodžo, můžeš nám sehnat píšťalky?“
„Hej, pane, koupíte nám píšťalky?“
Ten kluk je dabovaný. Musí to být Mongol.
Říká…
Děti… Vy všichni ten příběh znáte.
Shromažďují se: „Hodžo, sežeň nám píšťalky.“
Jen jeden z nich mu dává peníze a říká:
„Můžeš mi za tyhle peníze koupit píšťalku?“
Jde na tržiště a přinese píšťalku jen tomu dítěti, které mu dalo peníze,
a on říká: „Tady, vezmi si to, kdo dá peníze, hraje na píšťalku.“
Co to je?
Kdybych provedl takový sociální experiment,
další týden by proklínali moji rodinu na sociálních sítích, na Twitteru…
„Ty bídáku, rozplakal jsi děti.“
„Mohl jsi sehnat píšťalky pro všechny.“
„Doufám, že zbankrotuješ.“ „Tarkane, Atheno Gökhane, Bůh vás potrestá!“
Je to tak?
Taková je pravda.
Útrapy naší doby. Existují však i výhody.
Manželka Nasreddina Hodži byla trochu divná.
V tomto ohledu jsem měl štěstí.
Hodžova žena byla tak ošklivá, že se ho po svatbě zeptala:
„Hodžo, komu bych měla ukazovat svou tvář a komu ne?“
A on: „Ukazuj ji komukoli kromě mě.“
Takový problém neznám. Díkybohu jsem měl štěstí.
Ale toto století má jiné problémy.
Nejsem tak ambiciózní, nechci, aby se o mně mluvilo 800 let.
Ale to se musí mladí lidé naučit.
Řeknete jim anekdotu Nasreddina Hodži
a ptají se, kde je vtip.
Ne všechno musí být vtipné.
Jde o myšlenku. Důležitá je myšlenka, ten úhel pohledu.
Nechal kvasit jezero. Co kdyby to fungovalo?
To je ta podstata příběhu?
„Říká: ,Co když to funguje?‘ Nechápu to.“
„Fungovalo to?“
Generace orientovaná na výsledek. Do háje s ní. Jaká škoda.
„Co se nás tedy Hodža snažil naučit?“ Nic nás nechtěl naučit.
Bavíme se o něčem, co se stalo roku 1278.
Ani si nepamatujete, co jste jedli minulý týden.
Příběh muže sedícího u jezera v roce 1275 s jogurtem v ruce.
Možná se to tak ani nestalo, na tom nesejde.
Možná kouřil cigaretu.
A držel jogurt.
Když mu klesl tlak, dal si trochu jogurtu.
Přišli vesničané, schoval cigaretu, zůstal tam s jogurtem. Nevíme.
Je to možné? Jo.
Vesničané se ptali: „Co děláš?“
„Vrať se do vesnice, jdi.“
„Jdi do vesnice, chlape.“
„Hodžo, co to děláš?“
„Budeme mít taky potomky?“
„Nic nedělám.“
„Vrať se do vesnice, přijedu na svém oslu pozpátku.“
„Hodžo, co děláš s tím jogurtem?“
„Nic nedělám. No…“
„Řekněme, že nechávám kvasit jezero.“
„Řekněme, že jo.“
„Hodžo, může jezero kvasit?“
„Co když může?“
Řekl.
Pak si pomyslel: „Ten blázen to hned všem řekne.“
Možná se to stalo takhle, nevíme.
Co nás Nasreddin Hodža naučil, není:
tohle je vtipné, to je divné, to je drzé.
Možná je to takhle. A možná je to jinak.
Říká: „Jste připraveni na tyto možnosti?“
Tato malá show.
Určitě jste slyšeli spoustu drbů. Koukněte se. Toto je konec.
Chci říct: „Bude to takhle, nebo jinak…“
„Už nás bolí zadnice.“
To jsem neměl v plánu.
Jen se o něco podělit,
společně se zasmát, víc než kdykoli předtím.
O čem si myslíte, že budou lidé tento týden mluvit?
„Byl jsi na vystoupení Cema Yilmaze?“
„Ano, ale bylo trochu zvláštní,
během pandemie. Nahrávalo se to.“
„O čem tam proboha mluví?“
„Myslím…“
„Nebylo to jako dřív. Myslím to, co už známe,
ale není to to stejné. Taky trochu přibral.“
„A co tedy? O čem mluví?“
„Nevím, něco jako…“
„Když byl malý, prděl.“
„Chci říct, já nevím.“
„Má jachtu, jeho bradavky nejsou stejné. Tohle.“
„Ale co se ti stalo s ústy?“
„Prostě jsem debil.“