Вітаю, Джамсапе.
Що я накоїв?
Я видав твій сховок.
О боже…
Не пробачай мені.
Пробачу, ти ж знаєш.
Я так тебе кохала, Джамсапе.
Я кохала тебе більше за своїх дітей,
за свій рід, за своє життя.
Чому?
Через біль світу, Джамсапе.
Біль існування.
Біль незнання.
«Звідки ми взялися? Куди ми йдемо?»
«Чому ми тут?»
Ці питання стихають лише тоді, коли кохаєш.
Лише тоді все набуває сенсу.
Любов розвіює всі питання.
Любові начхати на відповіді.
Я…
Я не вартий тебе.
Я…
Я просто…
Ти розгубився, бо знав те, чого інші не знали.
Безсмертя, яким я тебе наділила, не було покаранням.
Це був дарунок.
Та я забираю свій дарунок, Джамсапе.
Тепер ми двоє смертних.
Нарешті.
Я розірвала твій цикл, Шахмаран.
Повторення вже не буде. Більше нема вороття.
Справедливість відновлено.
Оце тобі й любов!
Оце тобі й ціна твоєї любові до цього зрадника.
Страждай тепер, як я.
А тоді приходь.
Ну ж бо.
Вперед!
Тепер ти не мічений.
Ти вже й не мар навіть.
Ну?
Нічого не скажеш?
Га?
«Давайте жити в єдності» чи що ти там казав? Га?
Де ж твої премудрощі! Га?
Говори!
Тепер для тебе й надія померла.
Джихане.
Дуже шкода вашої втрати.
Мені теж.
Цикл…
розірвано.
Джамсап пішов.
Повторення більше не буде.
Людство вже не матиме нагоди вчинити правильно.
Є один спосіб.
Поведи мене до Шахмаран. До її раю.
Е ні.
Мені Ліліт і Шахмаран до одного місця. Але не рай.
-А що тобі до нього? -У світі є рівновага.
Деякі речі священні, Месуте. Їх не можна чіпати.
Забудь про це назавжди.
-Слухай. -Га? Що?
Чого тобі ще треба?
Ти все маєш, хіба ні?
Ти маєш гроші, маєш владу, сім'ю…
Чого тобі ще треба? Га?
Мені лишилося три місяці.
Я знаю про легенду.
І про панацею в хвості Шахмаран…
Ти відведеш мене до неї.
Пане Месуте.
Здохни.
Пане Месуте.
Маран Берузолу.
Ми знайшли його, сер.
Скажи охороні, щоб зустріли мене там.
Ідіть у ліс. Там на вас чекає Чавґеш.
Тут небезпечно лишатися.
Йдіть у ліс.
А Шахмаран? Вона тут?
Так.
Ну ж бо. Покваптеся.
-Усе скінчено, ми йдемо! -Нарешті.
А інакше ніяк?
Ліліт перемогла, Чавґеш.
Забрала в мене Джамсапа.
Якщо хочемо поновити цикл…
Усе має піти навспак
і стати так, як було.
Іншого шляху немає.
Шахсу.
Мені її шкода.
Вона сильніша, ніж ми думаємо.
Нічого хвилюватися.
Хіба не тому її обрано?
Її обрано, бо вона кохала, як я.
Пробач мені, Шахсу.
Усе скінчено?
Джамсап?
Що з Джамсапом?
Ліліт.
А Маран? Де він?
Він живий. Не хвилюйся.
Але Шахмаран має до тебе прохання.
Непросте.
Шахсу.
Шахсу!
Чаю?
Що відбувається?
Усе скінчено.
Як це, «скінчено»?
А Шахмаран?
Вона нарешті воскресла.
Ми своє зробили.
Тепер ми вільні.
Шахсу, я не розумію.
А мари?
Про них дбає Чавґеш.
Веде їх у новий дім.
А Ліліт?
Шахмаран працює.
Кажу ж, ми вільні.
Шахсу, тобі варто дещо знати.
Пам'ятаєш, що ти хотів?
Ти хотів, щоб у нас був ранок тільки для двох.
Жінка і чоловік.
Звичайний, нормальний день.
Ось він і настав.
-Добре, але це все… -Маране.
Поговоримо потім?
Так? Насолоджуймося.
Гаразд? Будь ласка.
Умийся.
Я зачекаю зовні.
-Я втомилася. -Ми майже прийшли.
Цій історії бракує Джамсапа.
Звідки вам про це знати?
Маран…
Чому Шахмаран така певна, що Маран піде за мною?
А ти гадаєш, що не піде?
Можливо.
Тобі холодно?
Трішки.
Я принесу тобі теплий одяг.
Може, наповнимо ванну?
Гарячою водою.
Я сумую за ванною.
Буде зроблено.
Я зараз повернуся.
Ти не відчуєш болю.
Ти будеш там, де тобі найспокійніше.
Як це буде?
Змії…
впадають у сплячку.
Отак і буде.
Тебе…
огорне м'який, теплий сон.
Як добре.
Ти якась бліда.
Ти знаєш, як сильно я тебе кохаю?
Скажи це.
Шахсу, ти гориш.
Я хочу, щоб ти це знав. Будь ласка, скажи.
Скажи: «Я знаю, що ти мене кохаєш».
Я знаю. Звісно знаю.
Я хочу, щоб ти це знав.
Біла троянда.
Мамина.
Вона кличе мене.
Куди?
Під землю.
Нікуди ти не підеш. Чуєш?
Залишайся тут.
Я мушу йти.
Гаразд. Ходімо разом.
Так? Шахсу.
Тобі туди не можна.
Ти вже не мічений.
Я тобі не дозволю. Ти не можеш піти.
Шахсу.
Залишся зі мною. Шахсу.
Шахсу…
Ти мене поцілуєш?
Шахсу.
Одна з нас сьогодні помре.
Ні.
Ти моя сестра.
Ти моя плоть і кров.
І ти потрібна цьому світові.
Усе перебуває у вічній рівновазі, вічному циклі.
Ти руйнуєш те, що я створюю,
щоб усе могло початися знову.
Ніякого початку вже не буде.
Я розірвала твій цикл.
Хіба ти не бачиш?
Зло йде від людей, а не від мене.
Вони самі ведуть себе на смерть.
Це зміниться.
За ввесь час не змінилося.
То чому тепер має?
Люди невдячні.
Зрозумій нарешті.
Твоя правда.
Люди руйнують рівновагу.
Але не тому, що вони злі.
Їхні душі в страсі,
в сумнівах,
у зневірі. Ось чому.
Ось чому люди роблять помилки.
Це твоє милосердя…
Знаєш, яка їхня найбільша помилка?
Люди судять.
Здебільшого самі себе.
Звідси їхній великий біль.
І цей біль стає гнівом.
А гнів руйнує все.
Але джерелом усього у всесвіті є любов.
І вона й у тобі є…
Моя темна…
прекрасна сестричко.
Вони вбили тебе.
Зарубали тебе сокирою.
Я сама чула цей звук.
Тебе порізали на шматки.
Вони забрали тебе в нас.
А в тебе досі лише люди на думці.
Знову і знову.
Чому ти нас зрадила?
Я просто любила.
Мені подобалося любити.
Аж до самопожертви.
Ти пожертвувала мною.
Ти не засвоїла урок.
Ненавиджу тебе.
І попри все, я…
Цить.
Я так тебе люблю.
Що ти робиш?
Джамсапа вже нема.
Він мертвий.
Цикл розірвано.
Нащо ти це робиш?
Допоки існує любов…
Шахмаран і Джамсап…
завжди будуть поруч.
Ні.
Ти мусиш піти.
Не треба.
Пробач.
Я твоя сестра.
Пожалій хоч себе!
Вони тебе вб'ють.
Обери мене.
Хоч цього разу обери мене.
Сестро!
Тебе порубають на шматки.
Вони вб’ють тебе.
Вже не вперше.
Але, можливо, востаннє.
Як змія кусає себе за хвіст…
Ні…
Так і наші долі повторяться.
Добро і зло, життя і смерть завжди боротимуться одне з одним.
Є лише одна правда для всіх нас.
Не треба…
Життя, сестро…
належить смерті.
Ні!
Це небо…
ці гори…
моря…
бачили і великі любові,
і неймовірні зради.
Люди або знищать світ власним гнівом,
зметуть усе власною жадобою…
ненаситними амбіціями…
Або врешті навчаться…
як любити, як поступатися…
як єднатися зі світом.
А я чекатиму, людино.
Хай навіть я вмру тисячу разів,
та я щораз воскресатиму.
І чекатиму, доки ти зробиш правильний вибір.
Пам'ятай мене, людино.
Не забувай про мене.
Не забувай…
як я померла за тебе.
Я досі на тебе сподіваюся.
ШАХМАРАН
Переклад субтитрів: Тарас Малкович