Ja.
Her er vi nå i skrivehytta mi.
Jeg har vært her i 30 år nå.
DEN FANTASTISKE HISTORIEN OM HENRY SUGAR AV ROALD DAHL
Før jeg starter, er det viktig at jeg har alt det nødvendige rundt meg.
Sigaretter, selvsagt, kaffe, sjokolade.
Og jeg har alltid en kvesset blyant før jeg begynner.
Jeg har seks blyanter, og så børster jeg av skrivebrettet.
Alle viskelær-restene.
Sånn.
Så begynner man omsider.
Vanligvis trengs noen rettelser.
Ja.
Det…
Henry Sugar var 41 år, utgift og rik.
Rik fordi han hadde en rik far som nå var død.
Ugift fordi han var for egoistisk til å dele pengene med en kone.
Han var 1,88 høy,
og kanskje ikke så kjekk som han trodde.
Han var svært opptatt av klærne sine.
Han gikk til en dyr skredder for dressene,
en skjortemaker for skjortene og en skomaker for skoene.
Frisøren hans stusset håret hans hver tiende dag,
og han fikk alltid manikyr samtidig.
Han kjørte en Ferrari
som kostet omtrent det samme som en hytte.
Alle vennene hans var rike,
og han hadde aldri gjort en dags arbeid.
Menn som Henry Sugar finnes drivende som tang over hele verden.
De er ikke spesielt onde menn, men ikke gode heller.
De er bare del av dekorasjonen.
Alle rike av Henrys type har selvsagt
én egenskap til felles: et stort ønske om å bli rikere.
Ti millioner er aldri nok. Ikke 20 heller.
De lider alltid av den umettelige lysten på mer penger
og skrekken av å våkne en morgen uten noe i banken.
De anvender forskjellige metoder for å øke formuen.
Noen kjøper aksjer og ser dem gå opp og ned.
Noen kjøper land, kunst eller diamanter. Noen gambler eller spiller på hest.
Noen vedder på hva som helst.
Henry Sugar var én av dem, og var forresten ikke fremmed for juks.
Én sommerhelg
kjørte Henry fra London til landet for å bo hos sir William W.
Huset var storslått. Eiendommen også.
Men da Henry kom den lørdagen, øsregnet det allerede.
Verten og de andre gjestene fikk tiden til å gå med spill,
mens Henry stirret dystert på dråpene som plasket mot vinduene.
Henry vandret ut av dagligstuen og inn i hallen.
Han drev ørkesløst gjennom huset og slentret til slutt inn i biblioteket.
Sir Williams far var boksamler, og veggene i det enorme rommet
var dekket av antikke, lærinnbundne bøker.
Henry var ikke interessert.
Han leste bare detektivromaner og thrillere. Ingenting slik her.
Han ville gå,
da han fikk øye på noe ganske annerledes.
Så tynn at han ikke ville sett den
om den ikke hadde stukket ut av bøkene på hver side.
Han trakk den ut av hylla.
Det var bare
en øvingsbok i papp, som dem skolebarn bruker.
Forsiden var mørkeblå, det sto ingenting på.
På første side, håndskrevet i svart blekk, sto det:
RAPPORT OM IMDAD KHAN
MANNEN SOM SER UTEN ØYNE AV DR. Z.Z. CHATTERJEE
Underlig. Hva er dette?
Han satte seg i en lenestol og begynte fra starten.
Det følgende leste Henry i den lille, blå øvingsboken.
Jeg heter Z.Z. Chatterjee. Sjefskirurg på Lords and Ladies Hospital i Calcutta.
Om morgenen den 2. desember 1935
satt jeg på pauserommet og drakk te.
Tre andre leger var der også. Marshall, Mitra og Macfarlane.
Det banket på døra.
"Kom inn", sa jeg.
Unnskyld meg. Kan jeg be dere om en tjeneste?
"Dette er et privat rom", sa jeg.
Jeg vet. Beklager å brase inn,
men jeg har noe svært interessant å vise dere.
Vi var ganske irriterte, og sa ingenting.
Jeg er en mann som kan se uten å bruke øynene.
Han var liten, rundt 60,
med bart og tjafsete svart hår over ørene.
Dere kan bandasjere hodet mitt med 50 bandasjer,
og jeg kan fremdeles lese en bok.
Han virket helt seriøs. Jeg begynte å bli nysgjerrig.
Kom inn.
Hvor mange fingre holder dr. Marshall opp?
-Sju. -"Igjen", sa jeg.
-Ni. -"Igjen", sa jeg.
-Tre. -Igjen…
-Tre igjen. -Igjen.
Ingen.
Hva er trikset?
Ingen triks, det er ekte. Jeg har øvd på det i årevis.
Hva slags øving?
Tilgi meg, men det er en privatsak.
Hva gjelder det?
Jeg er med i et reisende teater. Vi ankom Calcutta i dag.
I kveld er det åpningsforestilling i Royal Palace Hall.
Jeg er i programmet som:
Imdad Khan, mannen som ser uten øyne.
Når kompaniet kommer til en by,
går jeg til største sykehus
og ber legene bandasjere øynene mine så tett de kan.
Det er viktig at det gjøres av leger,
ellers tror folk jeg jukser.
Så går jeg ut på gata og gjør noe farlig.
Jeg så på de andre.
Mitra og MacFarlane måtte gå til pasientene sine. Fortsett.
-Men dr. Marshall sa… -Hvorfor ikke? Vi gjør jobben grundig.
Forsikrer oss om at han ikke ser noe.
Så snilt. Gjør det dere vil.
"Før vi bandasjerer", sa jeg,
"fyll øyehulene med noe mykt og solid."
-Deig? -Perfekt. Gå til bakeriet.
Jeg forsegler øyelokkene hans.
Jeg tok med Imdad til operasjonsstuen.
"Legg deg der", sa jeg.
Jeg tok en flaske kollodium fra skapet.
Jeg limer igjen øyelokkene dine.
Hvordan fjerner jeg det?
Med alkohol mellom øyevippene. Da oppløses det.
Hold øyene lukket mens det stivner.
To minutter gikk.
"Åpne øynene", sa jeg. Han kunne ikke.
Jeg tok litt av dr. Marshalls deig og smurte det over Imdads øye.
Jeg fylte hele hulen
og lot deigen overlappe omgivende hud.
Det samme med neste øye.
Jeg presset det hardt ned.
"Ubekvemt?" spurte jeg.
Slett ikke. Takk.
"Bandasjer ham", sa jeg til Marshall.
Fingrene mine er klissete.
Med glede. Vi legger disse her…
Dr. Marshall la tykk bomull på Imdads deigfylte øyne.
Den ble limt på.
Sett deg opp.
Dr. Marshall rullet en bandasje rundt fjeset og hodet.
La nesen være fri til å puste.
Selvsagt.
Beklager, det vil klemme på den stramme siden.
Hvordan er det?
"Glimrende", sa jeg.
Så ut som han led av en grusom hjerneoperasjon.
Hvordan føles det?
Veldig fint.
Jeg må rose dere for en grundig jobb.
Imdad Khan reiste seg fra senga og gikk rett til døra.
Milde himmel! Så du? Han la hånden rett på håndtaket!
Dr. Marshall sluttet å glise.
Imdad gikk vanlig, temmelig raskt bortover gangen.
Vi fulgte fem meter bak ham. Det var nifst å se mannen
med et fullstendig bandasjert hode rusle vanlig…
"Han så den", sa jeg.
"Han så vogna! Dette er utrolig."
Marshall svarte ikke.
Hele ansiktet var stivt av sjokk og vantro.
Imdad gikk ned trappen uten problemer.
Holdt ikke i gelenderet.
Flere kom opp. Dere ser reaksjonene.
Nederst i trappen snudde han og gikk ut døra til gata.
Dr. Marshall og jeg fulgte rett bak.
Under oss ropte 100 barføtte barn og nærmet seg
vår hvithodede gjest.
Han hilste dem med hendene over hodet.
Han gikk mot en sykkel, steg på og syklet et åttetall.
De barføtte barna løp etter, heiet og lo.
Han kjørte rett ut i trafikken på den travle gata
med tutende biler fykende fordi i alle retninger.
Han syklet utmerket.
Et øyeblikk holdt vi øye med ham.
Så ble han borte rundt et hjørne.
-"Kan ikke tro det", sa dr. Marshall. -Kan ikke tro det.
"Ikke jeg heller", sa jeg.
Jeg tror vi bevitnet et mirakel.
Resten av dagen var jeg opptatt med pasientene.
Om kvelden dro jeg hjem for å skifte.
Jeg tok en lang, kald dusj.
Jeg drakk whisky og soda på verandaen med kun et håndkle på.
Ti minutter på sju kom jeg til Royal Palace Hall.
Showet varte i to timer.
Jeg likte det underlig nok. Sjongløren, slangetemmeren, fakiren
og sverdslukeren som stakk en kårde ned i halsen og magen.
Til slutt, til stor trompetfanfare,
kom vår venn Imdad Khans nummer.
Publikum kom på scenen for å binde for øynene hans
før han kastet kniver rundt en gutt
og skjøt en boks av hodet hans.
Til slutt ble en metalltønne satt over hans allerede bandasjerte hode.
Gutten ga Imdad en nål og litt tråd i hånden.
Et stort forstørrelsesglass sto foran ham,
og uten noen feiltrinn
trædde han rolig nålen gjennom nåløyet.
Jeg var forbløffet.
Bak scenen fant jeg Imdad sittende på en stol
der han fjernet sminken.
Du er sikkert nysgjerrig.
"Svært", sa jeg.
Igjen ble jeg slått av de svarte hårtjafsene over ørene.
Jeg hadde aldri sett noe lignende.
Her er et forslag: Jeg er ikke forfatter,
men hvis du sier hvordan du fikk evnen
til å se uten øyne, skal jeg skrive alt ned.
Jeg kan prøve å få det publisert i British Medical Journal
eller i et berømt blad.
Ville det hjelpe? Å bli mer kjent?
-Svært mye. -Flott.
Jeg kan stenografere medisinske historier.
Jeg tror jeg husker alt Imdad sa til meg, ordrett.
Jeg siterer nå nøyaktig det han sa.
ALT IMDAD KHAN SA TIL MEG DEN KVELDEN
(ORDRETT)
Jeg ble født i Kashmir i 1873.
Faren min var billettør på jernbanen.
Én dag opptrådte en tryllekunstner på skolen vår.
Jeg var fjetret.
To uker senere tok jeg alle pengene mine
og rømte med en reisende teatertrupp.
Det var i 1886. Jeg var 13 år.
I tre år
reiste jeg med denne gruppen i hele Punjab.
Til slutt sto jeg øverst på programmet.
Hele tiden sparte jeg penger,
som til slutt beløp seg til over 3000 rupier.
På denne tiden hørte jeg om en berømt yogi
som hadde en sjelden evne til å sveve.
Det ble sagt at når han ba,
hevet hele kroppen hans seg nesten en halvmeter.
I beste fall, en flott effekt.
Bart?
Jeg sluttet med teater
og dro til den lille byen på Ganges' bredder
der yogien angivelig bodde.
Én dag hørte jeg en reisende nevne en eneboer
han møtte ikke langt unna, i den tetteste jungelen, helt alene.
Det var nok for meg.
Jeg stakk for å leie hest og vogn.
Mens jeg forhandlet med føreren,
sa en mann at han skulle i samme retning,
og foreslo at vi kjørte sammen og delte kostnaden.
For et fantastisk hell!
Reisefølget mitt fortalte
at han også var en disippel av den store yogien,
og faktisk på vei for å møte sin mester.
Jeg utbrøt:
"Dette er ham jeg leter etter! Får jeg møte ham?"
Reisefølget så lenge på meg.
"Det er umulig", sa han.
Etter det nektet han å svare på spørsmålene mine.
Jeg fant imidlertid ut én liten ting:
når på dagen den store yogien mediterte.
Reisefølget mitt stoppet vogna, gikk av og ble borte.
Jeg lot som jeg kjørte videre. Men snart
hoppet jeg av og snek meg tilbake.
Mannen var allerede forsvunnet inn i jungelen.
Jeg hørte rasling i buskaset.
"Er det ikke ham", tenkte jeg, "er det en tiger,
og jeg vil bli angrepet, maltraktert
og spist i små fillebiter av blodig kjøtt."
Det var ham.
Det var ikke engang skygge av spor på stien der han gikk.
Han braste gjennom høye bambustrær
og all slags tett vegetasjon.
Jeg krøp etter ham, veldig stille, nesten 100 meter bak ham.
Når jeg mistet han av syne, som jeg gjorde ofte,
kunne jeg følge lyden av stegene hans.
I en halvtime pågikk denne anspente følg lederen-leken.
Så hørte jeg ham plutselig ikke foran meg lenger.
Jeg stoppet og lyttet.
Gjennom det tykke buskaset
så jeg en lysning og to små hytter.
Hjertet mitt hoppet.
Det var et vannhull ved nærmeste hytte
med en bønnematte, og over,
et stort baobab-tre med vakre, tykke, bladrike grener.
Jeg ventet i hele formiddagsvarmen.
Og gjennom den tunge, våte ettermiddagsvarmen.
Da klokka nærmet seg fem,
klatret jeg stille opp i treet og gjemte meg i bladene.
Endelig kom den store yogien ut
og satte seg med beina i kors.
Hver bevegelse var rolig og varsom.
Han presset håndflatene ned mot knærne
og pustet dypt inn gjennom nesen,
og jeg så allerede at en slags klarhet smeltet over ham.
I 14 minutter satt han helt stille.
Og så, mens jeg så på, så jeg helt tydelig
at kroppen hans langsomt hevet seg.
Tretti centimeter. Førti. Førtifem. Femti.
Seksti centimeter over bønnematten.
I treet sa jeg til meg selv:
"Foran deg sitter en mann i lufta."
I førtiseks minutter, etter min klokke, var kroppen hevet.
Så sank han langsomt ned igjen
helt til rumpa hvilte på matta igjen.
Jeg klatret ned fra treet og løp bort.
Den store yogien vasket hender og føtter.
"Hvor lenge har du vært her?" spurte han.
Plutselig kastet han en stein på meg så hardt
at den knakk da den traff meg under kneet.
Jeg har arret ennå. Du skal få se.
Det var faktisk flaks.
En stor yogi skal ikke miste besinnelsen og kaste stein.
Den gamle mannen var ydmyket, angrende og dypt skuffet over seg selv.
Han sa at selv om han ikke kunne ta meg som disippel,
kunne han likevel gi meg uformell instruksjon
for å bøte på angrepet,
et angrep jeg forresten fortjente.
Dette var i 1890.
Jeg var nesten 17 år.
Hva var den store yogiens instruksjon?
Her kommer det.
Hjernen er atspredt.
Den håndterer tusenvis av ting samtidig.
Ting du ser rundt deg, hører og lukter.
Ting du tenker på og prøver å ikke tenke på.
Du må lære å konsentrere deg
om å visualisere kun én ting, og ingenting annet.
Hvis du jobber hardt, kan du fokusere bevisst
på den tingen du velger
i cirka tre og et halvt minutt.
Dette vil ta rundt 20 år med daglig innsats.
"Tjue år?" ropte jeg.
Tjue år. Kanskje lenger.
Det er vanlig, om du da klarer det.
Da er jeg en gammel mann!
Tiden varierer. Noen bruker ti år, noen tretti.
I ekstreme tilfeller klarer en spesiell person
å utvikle evnen på ett eller to år,
men det er én av en milliard. Ikke du.
Er det så vanskelig å fokusere…
Nesten umulig. Prøv. Lukk øynene og tenk på noe.
Tenkt på bare én ting. Visualiser den foran deg.
Om få sekunder vandrer tankene.
Andre tanker kryper inn. Det er veldig vanskelig.
Dette sa den store, kloke, gamle yogien.
Og så begynte øvingen min.
Hver kveld satt jeg
med lukkede øyne, og visualiserte den jeg var mest glad i,
min storebror, som døde da han var ti av en blodsykdom.
Jeg fokuserte på ansiktet, men straks tankene begynte å vandre,
sluttet jeg med øvelsen, hvilte i flere minutter
og prøvde så igjen.
Etter fem år med daglig øving
klarte jeg å fokusere kun på min brors ansikt
i halvannet minutt.
Jeg hadde fremgang.
I mellomtiden
tjente jeg gode penger på trylleforestillinger.
Jeg er født med god fingerferdighet,
men jeg fortsatte alltid øvelsene mine.
Hver kveld, uansett hvor, satte jeg meg ned på et stille sted
og fokuserte på min brors ansikt.
Av og til tente jeg et lys og stirret på flammen.
Flammen til et stearinlys har jo tre forskjellige deler:
den gule øverst, den lyslilla lenger nede
og den svarte inni.
Jeg satte lyset 40 centimeter unna meg,
helt på linje med øynene,
så jeg ikke trengte å justere øyemusklene
ved å se opp eller ned.
Jeg stirret på det svarte i midten helt til alt rundt meg forsvant.
Så lukket jeg øynene
og fokuserte på min brors ansikt.
Innen 1907, da jeg var 34, kunne jeg fokusere i tre minutter
uten at tankene vandret.
Det var også på den tiden jeg oppdaget en annen evne,
en underlig liten følelse.
Når jeg lukket øynene og stirret hardt på noe
med full intensitet,
så jeg omrisset av det jeg så på.
Jeg tenkte på noe yogien sa:
"Visse hellige folk har klart å utvikle så stor konsentrasjon
at de kan se uten å bruke øynene."
Hver kveld etter jeg øvde med lysflammen,
drakk jeg en kopp kaffe, tok bind for øynene
og prøvde å se uten øynene.
Jeg begynte med en kortstokk.
Studerte baksidene. Gjettet verdien.
Umiddelbart hadde jeg 60 % suksess.
Senere kjøpte jeg kart og sjøkart
og hengte dem rundt i rommet.
Jeg så på dem med bind for øynene i timevis. Prøvde å se den lille skriften.
Hver kveld de neste åtte årene øvde jeg på dette.
Innen 1915 kunne jeg lese en hel bok
med bind for øynene.
Jeg hadde klart det!
Omsider hadde jeg denne evnen.
Som dere vet, ble det tryllekunsten min.
Publikum elsket det, men ingen trodde på det. Ennå ikke.
Selv leger som deg, som blindet meg på ekspertvis,
nekter å tro at noen kan se uten øyne.
De glemmer at det fins andre måter å sende bilder til hjernen på.
Imdad Khan ble stille.
Han var sliten.
"Hvilke måter?" spurte jeg.
Jeg vet ærlig talt ikke.
Seingen utføres av en annen kroppsdel.
Hvilken del?
Den natten sov jeg ikke.
Denne mannen ville fått forskere til å slå kollbøtte.
Han må være verdens mest verdifulle.
Jeg måtte finne ut nøyaktig, biologisk, kjemisk, magisk,
hvordan et bilde ble sendt til hjernen uten øynene.
Blinde kunne se. Døve kunne høre. Hvem vet hva annet?
"Denne utrolige mannen kan ikke ignoreres", tenkte jeg.
Jeg begynte å transkribere nøye alt Imdad fortalte den kvelden.
Jeg skrev i fem timer uten stans.
Klokka åtte neste morgen var den viktigste delen ferdig:
sidene du nettopp leste.
Jeg så ikke dr. Marshall før vi møttes til te.
Jeg fortalte alt jeg kunne på tiden vi hadde.
"Tilbake i kveld", sa jeg. Kan ikke miste ham nå.
Jeg blir med deg.
18.45 kjørte vi til Royal Palace Hall.
Jeg parkerte, og vi gikk til teateret.
"Noe er galt", sa jeg.
Det var ingen folk, og døren var låst.
Plakaten hang der, men noen hadde skrevet over den…
"Kveldens forestilling avlyst."
Jeg spurte dørvakten: "Hva skjedde?"
Noen døde.
"Hvem"?
Selvsagt visste jeg det alt.
Han som ser uten øyne.
"Hvordan?" ropte jeg.
Han sovnet og våknet aldri igjen.
Slike ting skjer.
Vi gikk langsomt tilbake til bilen.
Jeg følte overveldende sorg og sinne.
Jeg burde ikke sluppet ham av syne.
Burde gitt ham min seng og passet på.
Imdad Khan var mirakelmaker.
Han kommuniserte med mystiske krefter langt utenfor andres rekkevidde.
Nå var han død.
"Det var det", sa dr. Marshall.
Det var det.
"Ja", sa jeg.
"Det var det."
Dette er en sann og nøyaktig gjenfortelling av alt
fra mine to møter med Imdad Khan.
Nå vel.
Det er svært interessant.
Glimrende informasjon.
Dette kan endre mitt liv.
Informasjonen Henry henviste til
var at Imdad Khan hadde øvd seg opp til å lese kortverdier
fra baksiden,
og som en uærlig gambler,
skjønte Henry straks at han kunne bli styrtrik.
Han gikk ned på grovkjøkkenet
og ba om et lys, en stake og en linjal.
Han gikk på rommet sitt, låste døra,
trakk for gardinene og slo av lyset.
Satte lyset på toalettbordet. Satte seg.
Han la tilfreds merke til at øynene var på linje med veken.
Med linjalen posisjonerte han ansiktet 40 centimeter fra lyset,
som angitt i boka.
Imdad Khan hadde visualisert den han var mest glad i,
i hans tilfelle hans avdøde bror.
Henry hadde ingen bror.
Han visualiserte i stedet sitt eget ansikt.
Mens Henry stirret på det svarte midt i flammen,
skjedde noe enestående.
Hodet ble helt tomt, hjernen sluttet å fikle,
og plutselig føltes det som hele kroppen ble omgitt
lunt og tett
av det lille området med brennende intet.
Det varte riktignok bare i 15 sekunder.
Så, uansett hvor og hva han gjorde,
øvde han med lyset fem ganger om dagen.
For første gang kastet han seg entusiastisk uti noe,
og fremgangen var bemerkelsesverdig.
Etter seks måneder
kunne han fokusere kun på ansiktet sitt i tre minutter
uten tanke for noe annet.
"Det er meg", tenkte Henry.
"Jeg er den ene av en milliard med evnen
til å få yoga-krefter utrolig fort!"
Det første året nådde han fem og et halvt minutt.
Tiden var inne.
16. SEPTEMBER 1959
Stuen i Henrys London-leilighet. Midnatt.
Han sitrer spent mens han for første gang
legger en kortstokk foran seg
og fokuserer på toppkortet.
Først ser han bare den vanlige designen av tynne røde linjer på baksiden,
kanskje verdens vanligste kortdesign.
Han flytter nå fokus til den andre siden av kortet.
Han konsentrerer seg hardt om kortets usynlige underside.
Tretti sekunder går. Ett, to, tre minutter.
Henry leer ikke en muskel.
Hans nå høyutviklede konsentrasjon er absolutt.
Han visualiserer baksiden.
Ingen andre tanker får slippe inn.
I det fjerde minuttet skjer det noe.
Langsomt, magisk, men klart,
blir en svart klump til spar, og en krusedull til en femmer.
Spar-fem.
Med skjelvende fingre snur han kortet.
"Klarte det", sier han.
Henry blir fanatisk.
Han forlater kun leiligheten for å handle.
Hele dagen og til langt på natt
sitter han over kortene med stoppeklokke
og reduserer tiden med sekunder.
På en måned: halvannet minutt. Seks måneder: 20 sekunder.
Sju måneder til: ti sekunder.
Målet er fem.
Om han ikke kan lese et kort på fem sekunder,
kan han ikke lykkes på kasinoene.
Men jo nærmere han kommer målet, jo vanskeligere blir det å nå det.
Fire uker fra ti til ni sekunder.
Fem til fra ni til åtte.
Hardt arbeid plager ham ikke.
Han kan lett jobbe i 12 timer i strekk.
Han vet sikkert at han når målet.
De siste to sekundene er verst: 11 måneder.
Men sent en lørdag…
Fem sekunder. Henry går gjennom alle kortene i kortstokken.
Fem sekunder.
Hvor lang tid tok det å nå hit?
Tre år og tre måneder med uavbrutt innsats.
Over 100 legitime kasinoer var i London.
Henry var medlem av hele ti. Lord's House var favoritten.
Det var det fineste, i et storslått georgiansk hus.
God aften, Mr. Sugar.
…sa mannen som aldri kunne glemme et ansikt.
Henry gikk opp den flotte trappen til kassereren.
Skrev ut en sjekk på 10 000 pund.
Velfødde kvinner omga ruletthjulet som lubne høner rundt en kornbinge.
Menn med røde ansikt og sigarer telte sjetongene
med grådige blikk.
Rart. For første gang i Henrys liv
så han med avsky på forferdelig rike folk.
Han så etter ledig plass til venstre for giveren
ved et blackjack-bord.
Giveren tok Henrys plate og satte den i et spor.
Han var en ungdommelig kar med svarte øyne og grå hud.
Han smilte aldri og snakket kun om nødvendig.
Han hadde slanke hender og aritmetiske fingre.
Han plasserte en rull med sjetonger i en haug.
Han telte dem ikke. De fingrene tok aldri feil.
Han ga haugen til Henry.
Mens Henry stablet,
tittet han på toppkortet i kortholderen.
På fem sekunder så han tieren. Han skjøv frem åtte sjetonger, 200 pund,
det maksimalt tillatte.
Han fikk en tier, deretter en nier.
Nitten til sammen.
På 19 stopper du.
Du venter, og håper giveren ikke får 20 eller 21.
-Da det ble Henrys tur, sa giveren… -Nitten.
…og gikk til nestemann. "Vent", sa Henry.
Giveren kom tilbake.
Han hevet øyenbrynene over kalde øyne.
-Trekke på 19? -…spurte han skarpt.
Det var bare to kort som ikke ødela 19: ess og toer.
Bare en idiot risikerte å trekke på 19 med 200 pund på bordet.
Baksiden av neste kort var synlig. Det var urørt.
"Ja", sa Henry. "Nytt kort." Giveren trakk på skuldrene.
Kløver-to landet foran Henry sammen med ti og ni.
-Tjueén. -…sa giveren flatt.
Han tittet på Henry
og lot blikket hvile, vaktsomt og forvirret.
Henry rystet ham. Sjelden eller aldri trakk noen på 19.
Denne fyren hadde en ro og visshet
som var forbløffende, og han vant.
Henry så giverens blikk og innså den dumme tabben.
Han tiltrakk oppmerksomhet. "Beklager."
Han må ikke gjøre det.
Han må være svært varsom og tilmed tape av og til.
Spillet fortsatte.
Henrys fordel var så enorm
at han hadde problemer med å begrense seg.
På en time vant han 30 000 pund.
Der stoppet han.
Det kunne lett vært en million.
Takk.
Henry var nå i stand til å tjene penger
raskere enn noen andre i hele verden.
Interessant.
Hadde dette vært oppdiktet,
ville det vært nødvendig
å finne på en overraskende og spennende slutt.
Noe dramatisk og uvanlig.
For eksempel kunne Henry gå hjem og telle pengene.
Så kunne han plutselig bli uvel.
Smerter i brystet.
Han vil legge seg, og tar av seg klærne.
Går naken, og tar på pysjen.
Han går forbi helspeilet og stopper.
Av gammel vane begynner han å fokusere.
Plutselig ser han gjennom egen hud.
Som røntgen, bare bedre. Han ser alt.
Arterier, vener, blodet som pumper.
Lever, nyrer og tarmer. Han ser hjertet slå.
Han ser hvor smerten kommer fra:
en stor klump inni den store åren som fører til hjertet på høyre side.
En blodpropp. Først virker den stasjonær.
Så flytter den seg. Bare omtrent en millimeter.
Blodet pumper bak proppen og forbi den,
og proppen går videre.
Den rykker frem en centimeter. Henry ser skrekkslagen på.
Han vet at en stor blodpropp som beveger seg i åren
vil nå hjertet.
Han kommer til å dø.
Ingen dårlig slutt for fiksjon, men dette er ikke det.
Historien er sann.
Det eneste usanne er navnet, som ikke var Henry Sugar.
Navnet må beskyttes. Fremdeles.
Bortsett fra det, er alt sant,
og historien må derfor ha en sann slutt.
Dette skjedde egentlig:
Henry spaserte i en time. Kvelden var kjølig og deilig.
Byen var ennå lys våken.
Han følte pengebunken på innerlomma.
Han klappet den lett.
Mye penger for en times arbeid.
Ja, han var forvirret.
Han skjønte ikke hvorfor han var så lite glad for suksessen.
Hadde dette skjedd for tre år siden, før yogaen,
ville han blitt vill av glede
og stormet til en nattklubb for å feire.
Men Henry var ikke glad.
Han var trist.
Hver gang han veddet, kom han til å vinne.
Det var ingen spenning, ingen fare.
Han kunne reise rundt i verden og tjene millioner.
Men ville det bli gøy?
Og var det dessuten ikke mulig
at han ved tilegningen av yoga-krefter
hadde fått et helt nytt syn på livet?
Det var mulig.
Neste morgen våknet Henry sent. Han sto opp
og så den enorme bunken på toalettbordet,
men ville ikke ha den.
Hæ?
God morgen. Den er til deg. Det er en gave.
Jeg…
Hva for noe?
Legg den i lomma!
Ja vel.
Hva er det?
Det er penger.
Behold den!
Du!
Kom an…
Det ringte på døra.
Hva tror du at du gjør?
Beklager folkmengden. Jeg ga bort penger.
-Du skaper opprør! -Gir bare bort penger.
Jeg skal ikke gjøre det igjen. De går snart.
Politimannen viste frem en femtipund-seddel.
-Du fikk en selv. -Dette er bevis. Hvor kommer pengene fra?
Vant dem på kasino. Hadde en utrolig heldig kveld.
Politimannen skrev ned navnet på klubben.
De vil si at det stemmer.
Han senket blokken. Bryr meg ikke.
-Ikke? -Slett ikke.
Faktisk tror jeg på deg,
men det unnskylder ikke det du gjorde.
Jeg gjorde vel ikke noe ulovlig?
Ulovlig?
Du er en tosk!
Hvis du er så heldig å vinne så mye penger
og vil gi dem bort, kaster du dem ikke ut vinduet.
Du gir dem til et sted hvor de gjør nytte. Et sykehus eller barnehjem.
Det er sykehus og barnehjem overalt
som knapt har penger til å kjøpe julegaver til barna.
Så kommer en bortskjemt idiot
som aldri har slitt,
og kaster pengene på gata!
Politimannen trampet ned trappa og ut døra.
Henry sto stille.
Disse ordene, og raseriet de ble sagt med,
rammet hardt og dypt.
Han skammet seg.
Det var en vond følelse.
Så plutselig
følte Henry en mektig elektrisitet strømme gjennom kroppen,
og fikk en idé som skulle komme til å endre alt.
Han gikk frem og tilbake
og regnet opp det som kunne muliggjøre ideen.
Én: Jeg skal vinne mye penger
hver dag av mitt liv fra nå av.
To: Jeg må aldri gå til samme kasino mer enn to ganger i året.
Tre: Jeg må aldri vinne for mye i ett spill.
50 000 pund per kveld er grensen.
Fire: 50 000 pund per kveld 365 dager i året.
Det blir 18,25 millioner.
Fem. Jeg forflytter meg.
Aldri mer enn tre kvelder på rad i en by.
London, Monte Carlo, Cannes, Biarritz,
Deauville, Las Vegas, Mexico by, Buenos Aires, Nassau.
Seks: Jeg bruker pengene til å bygge sykehus og barnehjem i hele verden.
Som en drøm høres det teit og klissete ut,
men som realitet kan det fungere.
Jeg tror ikke det blir klissete, det blir fantastisk flott.
Sju: Jeg trenger en partner som kan sitte ved en pult og motta penger
og sende dem dit de trengs.
Noen jeg kan stole helt og holdent på for alltid.
John Winston var Henrys regnskapsfører og hadde vært hans fars,
og Johns far var Henrys farfars.
Du kan bli verdens rikeste.
Jeg vil ikke bli verdens rikeste.
Jeg kan ikke drive i England. Futen tar alt.
Jeg må flytte til Sveits. Men ikke i morgen.
Jeg har ansvar, i motsetning til deg.
Jeg må snakke med familien og partnerne mine.
Jeg må selge huset, finne et nytt i Sveits
og ta barna ut av skolen. Slike ting tar tid.
Ett år senere hadde Henry sendt over 120 millioner pund
til John Winston i Lausanne.
Pengene ble sendt
til et sveitsisk selskap kalt Winston Sugar, LLC.
Kun John og Henry visste hvor pengene kom fra
og hva de gikk til.
Mandagssendingen var størst,
for den inneholdt byttet fra fredag, lørdag og søndag,
da bankene var stengt.
Han forflyttet seg utrolig raskt,
og endret identitet flere ganger i uken.
Ofte visste John bare hvor Henry var
via adressen på banken som sendte pengene. Det var utrolig.
Henry døde i fjor, i en alder av 63, av lungeemboli.
Han så det bokstavelig komme, men hadde funnet fred.
Han fulgte planen sin i over 20 år.
Han tjente 644 millioner pund.
Han etterlot 21 veletablerte,
veldrevne barnesykehus og barnehjem i hele verden,
administrert og finansiert fra Lausanne av John Winston og staben.
Han verk var fullført.
Hvordan vet jeg alt dette? Godt spørsmål. Jeg skal fortelle.
Snart etter Henrys død ringte John Winston meg fra Sveits.
Han introduserte seg bare
som leder av selskapet Winston Sugar, LLC,
og spurte om jeg ville komme til Lausanne
for å skrive en kort historie om organisasjonen.
Vet ikke hvorfor han valgte meg.
Hadde sikkert en liste over forfattere og valgte blindt.
Han sa han skulle betale godt, og la til:
"En bemerkelsesverdig mann døde nettopp.
Han het Henry Sugar.
Jeg synes folk skal få vite hva han har gjort for verden."
I min uvitenhet
spurte jeg om historien var interessant nok
til å bli nedskrevet.
Dette irriterte John Winston svært. Fornærmet ham kanskje.
Etter fem minutter på telefon
fortalte han meg om Henry Sugars hemmelige karriere.
Den var ikke hemmelig lenger.
Henry var død, og ville aldri gå på kasino igjen.
"Jeg kommer", sa jeg.
I Lausanne møtte jeg John Winston, nå over 70,
samt Max Engelman,
en berømt sminkør som reiste rundt i verden med Henry
og skapte fantastiske forkledninger.
Begge ble knust av Henrys død. Max enda mer enn John Winston.
Jeg elsket ham. Han var en stor mann.
John Winston viste meg den originale mørkeblå øvingsboken
skrevet av Z.Z. Chatterjee i Calcutta i 1935.
Jeg kopierte den senere ordrett.
"Ett siste spørsmål", sa jeg.
"Du kaller ham stadig Henry Sugar, men sier det ikke var hans ekte navn.
Vil du at jeg skal fortelle i historien hvem han egentlig var?"
-Nei. -…sa John Winston.
Max og jeg lovet å aldri avdekke hans identitet.
Jeg antar det lekker før eller senere.
Han var fra en velkjent engelsk familie,
men jeg vil gjerne at du ikke prøver å finne det ut.
Bare kall ham Henry Sugar, er du snill.
Og det har jeg gjort.
"DEN FANTASTISKE HISTORIEN OM HENRY SUGAR" BLE SKREVET AV ROALD DAHL
I SKRIVEHYTTA HANS PÅ GIPSY HOUSE I GREAT MISSENDEN I BUCKINGHAMSHIRE
MELLOM FEBRUAR OG DESEMBER 1976.
Tekst: Gry Viola Impelluso