ОСТРІВ ЧЕРЕПА, 1973 РІК
Привіт.
Не знаю, чи ти це побачиш. Надіюся, що так.
Хоча, ні, бо тоді я буду мертвий,
але навряд чи це тебе сильно засмутить.
Вибачай, я скажу стисло.
Може, ти не простиш мене за те, що я забрав,
і я не можу вернути час назад і виправити все, що накоїв.
Але можу лишити щось по собі на майбутнє.
Спадщину.
І ти збагнеш, що воно було того варте.
ВЛАСНІСТЬ В. ДЖ. РАНДИ
ЯПОНСЬКЕ МОРЕ
Тягніть.
Скидайте.
Що ти там робиш? Ану до роботи!
До роботи!
ЗА МОТИВАМИ ПЕРСОНАЖА «ҐОДЗІЛЛА»
МОНАРХ: СПАДОК МОНСТРІВ
Треба зачекати.
Ласкаво просимо в Токіо.
Будь ласка, залишайтеся на місцях для знезараження. Дякуємо.
Створюють для нас ілюзію безпеки.
Наче обробка від паразитів поможе запобігти ще одному нападу монстра.
МАРШРУТ ДЛЯ ЕВАКУАЦІЇ
Яка мета вашого візиту в Японію?
Недавно помер мій батько, а я завершую його справи.
Тож поїздка, мабуть, ділова. Сімейні справи.
Покладіть пальці на скляну пластину.
Добре.
1 КВІТНЯ 2015 РОКУ
Співчуваю вашій утраті.
Відвезіть мене на цю адресу.
ТОКІО, 2015 РІК
Бачу, тут усі напоготові.
Уряд витрачає чимало коштів. На ракети, на безпілотники.
Ви берете участь у торгах?
У торгах?
Підготовка до нападу монстра. Це нині великий бізнес.
Люди завжди придумають, як нажитися на чужому горі.
Це більше прибуток, аніж горе.
- Як це? - У Сан-Франциско все було підстроєно.
Сфабриковано комп'ютерними технологіями.
Та ви просто очі мені відкрили.
І це ще не все. Я веду власний подкаст.
Алло, мамо.
Ти казала, що подзвониш, коли приземлишся.
- Я щойно приземлилася. - Ага, дві години тому.
- Кейт, я чека... - Я проходила імміграційний
- і митний контроль, ловила таксі. - Ой боже.
Ясно. Ти вже на місці?
Так.
І?
І що, мамо?
Думаєш, він сидить тут і чекає, поки хтось забере його додому?
То треба було робити по-твоєму?
Сидіти тут і витріщатися на стіни, не знаючи, що сталося?
Кейт.
- Я передзвоню. - Кейт, не кидай...
Хто ви?
І що тут робите?
- А ви хто? - Що вам треба?
Не чіпайте!
- Покладіть на місце! - Чия це квартира?
Що таке?
Вона стояла там!
Мабуть, психічно хвора.
Що ви робите?
Звідки у вас ці фотографії?
- Це сімейні фото. - Що?
- Як ви увійшли? - Я маю ключі.
- Де ви їх узяли? - У батьковому столі,
разом з договором оренди на цю квартиру на його ім'я.
Не знаю, хто ваш батько, але це наша квартира.
Він мій батько.
Кентаро...
Хто ця дівчина?
КАЗАХСТАН, 1959 РІК
- От зара... - Сісти за кермо?
Не могла знайти кращу машину?
Ти сказав пристосовуватися. Чи ти волів би їхати волами?
Може, й волів би.
Сіна дав – і не знаєш проблем.
Біллі, та педаль – зліва.
Яке в нас правило про зауваження із заднього сидіння?
- Не та ліва. - Заднє сидіння.
- А це правильна дорога? - Зараз перевірю.
П'ять тисяч мілібер.
Шість тисяч.
Значить, та.
Ну й чорт з ним. Я все одно не планую заводити дітей.
Справді? Ніколи?
А колись ти допускав таку думку.
Колись ця думка дуже цікавила.
От тільки
не перекручуй і не кажи, що не хочеш дітей, бо не зустрів ту єдину.
Віддаю вам належне, у вас усе так просто.
У вас чудова дитина, й на вас тримається «Монарх». А це неабищо.
Ми зробили це разом.
Так.
Сім тисяч мілібер і зростає.
Що ж, забава починається.
Далі дороги нема.
Протигази мають хоч трохи нас захистити.
Залежить від того, від чого нам потрібен захист.
На титана боїшся нарватися?
- Де твій пригодницький дух? - В армії мене навчили одному:
берегти вас, яйцеголових.
Тому робіть, як я кажу, й ніякої самодіяльності.
Так, сер.
Добре.
Ми повернемося з доказами існування мережі,
і наша теорія не буде хворою вигадкою.
Так.
І все, чим ми пожертвували, буде варте результату.
Спорядження.
Давай за нами, Біллі.
Іду, іду.
Опусти зброю!
Тихо, тихо.
Стій... Кей!
Не знімай протигаз, Кей.
Це заборонена зона.
Хто ви?
Ми науковці.
Ми хочемо допомогти.
З’їси їх – захворієш.
Твоя родина може померти.
Ти маєш на увазі «зараження»?
Це байка
для особливо допитливих, щоб не лазили сюди.
Нащо?
Нащо вони сюди лазять?
Старі люди кажуть...
що влада випалила в землі нору
аж до пекла.
Ти в це віриш?
Самі подивіться.
Ми вже близько.
Спасибі, Біллі.
Щось не так?
Та не знімай ти протигаз.
Тут нема радіації.
Це неможливо.
Вона була за півтори тисячі кілометрів звідси. Це має бути епіцентр.
Але це не так.
Хлопець мав рацію. Це все байки.
То протигази можна зняти чи як?
- У них до біса жарко. - Ні.
Так.
Просто супер. Смерті шукаєш?
Док сказала, що можна.
- До твого відома, я теж доктор. - Авжеж. Знаю.
Вона на нього навіть не схожа.
Але...
...в неї його ключі.
Та не його обличчя.
Які докази?
А де ваші докази? Фотографії?
У мене теж є фотографії.
Це ми отаборилися в Редвуді.
Він обпікся об отруйний плющ, і на руках були жахливі червоні пухирі.
До сказу його доводили. Знайомо?
А це наше подвір'я.
На мої п'ять років він збудував мені хатку.
Якось у вихідні він навіть був удома.
А ось іще одна хороша.
На річницю весілля я купила їм круїз на лайнері.
Тридцять років.
Неабияке досягнення.
- А ви довго були з ним у шлюбі? - Не розмовляй так з нею.
Я її не осуджую.
Та хіба тобі не цікаво, котрій з них він зрадив першій?
Твоїй мамі чи моїй?
Стри... Що ти хочеш?
Кентаро...
...що діється?
Можете нам щось розповісти?
Ми чекали,
шукали,
але Хіроші просто щез.
Вибачте за вторгнення. Забудьмо про все це.
Отак просто?
Благаю, поможіть мені зрозуміти.
Якби ж я могла.
Ось, вони ваші.
Прилад нічого не показує.
Щоразу, як рівень радіації росте,
він зразу ж падає, ніби щось поглинає радіацію.
Ага. Або з'їдає.
А що? Ми таке вже бачили.
Для цих тварюк літера «А» у словах атомна бомба означає «апетит».
Ходімо, займімося науковою хернею.
На.
Усе. Останню вибухівку встановлено.
Потрібна більша відстань.
Між зарядами повинно бути по 50 метрів.
Це для потужнішої вибухівки у 3,8 мегаджоуля.
- Ми ж таку і привезли. - Ні, в нашій 2,1 мегаджоуля.
Якщо потрібна більша глибина, має бути максимум по 30 метрів.
Якщо викладати у формі ромба.
- А ми виклали у формі кола. - Зараз бабахне.
Стоп. Це що... Стривайте.
- Порожнини. - Що?
Коридори в корінній породі.
Там унизу щось є.
Прилад аж зашкалює.
І не кажи.
Ми ж це й шукали.
Так.
Це воно.
Алло, мамо.
Чому ти не передзвонила?
- Що сталося? - Тут для нас нічого цікавого.
Що? Там хтось був?
- Кейт. - Ти знала?
Знала що?
- Кейт. - Мені ніколи.
Що ти дізналася, Кейт? Чия то квартира?
Його.
Ти є, мамо?
Мамо. Мамо!
- Підводься. - Що діється?
- Це система завчасного оповіщення. - Про що?
Про Ґодзіллу.
УКРИТТЯ
ЗОНА ЕВАКУАЦІЇ ВІД ҐОДЗІЛЛИ
- Мабуть, це просто навчання. - І довго тут сидіти?
Треба дочекатися...
відбою.
А якщо це не навчання?
Ти ж із Сан-Франциско. І маєш знати краще за нас.
Вона питає, чи він був з тобою.
Що?
Під час нападу він був з тобою?
Яка тепер різниця?
А була б різниця,
якби він тоді був з нами?
Ні, він був не зі мною.
Ні, ні. Боже. Що з вами?
Усе буде добре.
Я вас звідси витягну.
Спокійно. Всі за мною!
Вилазьте, діти!
Тримаю. Усе добре. Вилазьте.
Усе добре. Бігом.
Ні!
Мені треба вийти! Я мушу вийти, даруйте. Вибачте.
Треба звідси вибиратися. Пустіть. Випустіть мене!
Я в порядку.
У порядку.
Нічого собі.
Там точно щось є.
Нова форма ГННУІ.
Схоже на ембріони.
Немов личинки в розпліднику.
Так.
Якщо це розплідник, то мама десь недалеко, правда?
Візьмемо зразок генетичного матеріалу.
Хочеш туди спуститися?
Так. Вони ж у сплячці?
Та наче.
Йдеться про новий вид, Лі.
Не можна упустити можливість хоч щось дізнатися.
Можна, якщо воно може нас прикінчити.
Тоді нащо ми тут?
Мені здається, треба...
У мене погане передчуття.
Біллі має рацію. Ми не поїдемо ні з чим.
Ти що робиш?
- Я знаю, де треба брати зразки. - Кей, лізь назад через бильця.
- Ану лізь назад. - Я найлегша.
У разі чого ви мене витягнете.
Ми тебе туди не пустимо.
Ні.
Ти мене не пустиш?
Біллі.
Вона правду каже. Спуститися повинна вона.
Що ти робиш? Біллі, що ти... Біл... Гей! Бі... Спиніться!
Обоє спиніться.
Скажіть, скільки точно
вам потрібно часу, щоб зібрати генетичний матеріал?
Максимум п'ять хвилин.
Ясно. Ми спустимося разом.
Будь обережна.
Бачиш? Відбій.
Відбій.
Відбій тривоги. Повертайтеся до звичного життя.
І всі повертаються до нормального життя?
А що, бігти додому й ховатися в шафі?
Вона питає, чи не хочеш ти зайти на чай і розповісти про себе.
Це дуже люб'язно. Скажи їй, що я й зараз розповім усе, що вона хоче.
Та менш за все мені б хотілося
пити чай з жінкою, з якою тато зраджував маму.
А з нашої точки зору, іншою жінкою була твоя мати.
Справедливо. Я вже піду.
Бо в іншої жінки буде чимало питань.
Ти знайшла відповіді?
Ти пролетіла пів світу, щоб знайти хоч щось.
І дізнатися, від чого ці ключі.
А дізналася, що, вочевидь, твій батько був брехун.
Тобі цього достатньо?
Має бути достатньо.
Думаєш, батько був поганий?
Хочу тобі щось показати.
Добре.
Роззирнися.
Треба шукати щось конкретне?
Так, його. Він був не той, ким ти його вважала.
А може, це ти його не знав.
Треба віддати йому належне.
Він жив на дві сім'ї, та все одно знаходив час на улюблену роботу.
- Це було важливо. - Та ну.
Хоч знаєш, чим він займався?
- Розробляв софт для супутників. -«Софт для супутників».
А колег його бачив?
Він брав тебе з собою на роботу?
А ти чим займаєшся?
Дай вгадаю. Комп'ютерною інженерією?
Щоб любий старий татусь тобою пишався.
Гей!
Що це?
Я не знав про сейф.
Що ти робиш?
- Коли в тебе день народження? - Перестань.
Ти ж хотів представити мене своєму татові.
Показати, чого я про нього не знаю.
Бо єдине тут нове про нього – оцей сейф.
Сьомого липня.
А в мами?
Надто очевидний шифр.
Боїшся того, що там буде?
Сімнадцятого серпня.
Спинися. Я ж потім його не відімкну.
Я серйозно, перестань. Я його не відімкну.
Як ти це зробила?
Твій місяць народження, мій день. Місяць твоєї мами, день моєї.
Рибою смердить.
ВЛАСНІСТЬ В. ДЖ. РАНДИ
- Треба з'ясувати, що це. - Схоже на старий носій даних.
- Це ж не наше. - Домовмося:
ти мені поможеш – і я назавжди щезну з твого життя.
Я знаю потрібну людину.
Ідіть собі. Я їм.
Прошу, Мей.
Ти таке коли-небудь бачила?
Це з вісімдесятих?
Ні. Більше схоже на сімдесяті.
Слухай, я не можу все кидати, коли тобі щось потрібно. Життя триває.
Я тобі заплачу.
Небагато, але твій час оплачу.
Заплатиш мені?
Хочеш мені заплатити?
Ну все. Байдуже.
Почекай тут.
Мей.
Мей!
Що?
Можемо мати ділові відносини.
То отакі тепер у нас стосунки?
Суто ділові?
Чи вони завжди такі були, просто я не помічала?
Я ж сказав: мені потрібен час.
І я тобі його дала.
Не можна місяцями від мене морозитись, а потім звертатися,
як до служби техпідтримки.
Пробач.
І чому я маю тобі допомагати?
І їй. Ти серйозно? Мені це не сниться?
Не знаю.
Але батько не просто так зберігав у сейфі ті дані.
Якщо та касета все прояснить чи доведе, що вона бреше...
Усе нормально?
Я розплатилася.
Ти живеш десь тут?
Так. За мірками Токіо тут дешево.
Ніхто не лізе у твої справи. І це круто. Мені це подобається.
Я хочу більше про вас знати, бо в мене теж є брати й сестри.
Раз у кілька років нас більшає. Нам повідомляють за дев'ять місяців.
А тобі зразу привалила доросла сестра.
Супер, дякую.
- Вибачай. - Він просто душка.
А ти мені подобаєшся.
Прийшли. Будьте як удома.
Ти знаєш, що тут і де.
Колекціонуєш вінтаж?
Ні. Ботани-аудіофіли божаться, що тільки так можна послухати вініл.
Кажуть, звук чистіший і природніший.
Викидають по дві-три тисячі єн на антикваріат з дідусевого гаража.
Свіжий шар воску – і готово.
Але доказів, що звук там кращий, нема.
- Є. - Нема.
Люди хочуть слухати не вухами, а серцем.
А я з радістю беру в них гроші.
Мей геть не сентиментальна.
Аякже. Ти ж так добре мене знаєш.
Коли нема роботи, мені хоч є на що купити рамен і пиво.
А так я займаюся фріланс-кодуванням та розробкою ігор.
Це з твоєї гри?
Ні. Це малюнок твого брата.
Напівбрата. Та й то ще не точно.
Ти ж казав, що ти інженер.
Ні, це сказала ти.
Усе. Готово.
Пошкоджені?
Зашифровані.
Не можеш їх прочитати?
Технології шифрування сильно еволюціонували.
Те, що 40 років тому було військового класу, тепер доступно всім.
ОПОВІЩЕННЯ СИСТЕМИ
«МОНАРХ»
Алло, це Коллінз з відділу відсіву даних.
Я повинна вам щось показати.
Так.
Що там?
Хтось намагався відкрити дані через дешифрувальний онлайн-софт.
Носій має наш код розпізнавання, тому ми отримали оповіщення.
Скільки ти зібрала даних?
Небагато. Кілька мегабайтів.
Вони дуже обережні.
Спершу зробили пробне дешифрування,
а побачивши, що софт спрацював, усе стерли.
- IP-адресу відстежила? - Тільки регіон. Токіо.
Повідомити про це Вердуґо?
Я сам розберуся.
Точно? Бо після нападу Ґодзілли Вердуґо сказала, що хоче бачити всі...
Дякую тобі за все. Ти дуже помогла. Молодець.
Алло. Ти японську знаєш?
Що це?
Не знаю. Але тут такого чимало.
Це що, снігова людина?
Стоп. Відмотай назад. Що це?
Нагадує супутникову мапу з його кабінету.
А що це за мапа?
Я нічого не впізнаю.
Що таке «Монарх»?
Вони були там.
У Сан-Франциско.
Солдати чи щось таке. З оцим значком на уніформі.
І що вони робили?
Не знаю. Здавалося, ніби місто от-от упаде.
Люди були в пастці, помирали, а вони ходили й робили фото.
Бігали скрізь, наче діти на екскурсії. Ніби вони цього чекали.
Думаєте, ваш батько на них працював?
Ми знайшли це в його сейфі.
Він був не такий.
Нащо нам з нею говорити?
Якби тато був не в Сан-Франциско, а тут зі мною,
він був би живий.
Але того дня він був не в Сан-Франциско.
Ти ж не говориш японською.
Я такого не казала.
Це була наша з татом таємна мова.
Я більше нею не говорю.
Як тобі довіряти?
Ти ж нас обманула.
Я не хотіла.
Як так?
Він був не в Сан-Франциско?
САН-ФРАНЦИСКО, 2014 РІК
П'ЯТЬ ДНІВ ПІСЛЯ НАПАДУ ҐОДЗІЛЛИ
- Тату? - Де ти, Кейт?
Боже, тату. Ти в порядку? Ми не могли до тебе додзвонитися.
- Де ви? - Ми в таборі.
Де саме? Де ти стоїш?
Тут намет Червоного Хреста, біля північного входу.
Тату.
- Ти ще там? - Кейт!
Тату!
Ти в порядку?
Кілька днів тебе набирав.
Зв'язок щойно з'явився.
Де ти був?
Я не міг сісти на літак. Рейси скасували.
Мама в порядку?
Ходімо. На тому краю табору є намет.
Я не можу лишитися.
О десятій вечора звідси на схід їде автобус.
Тут перепустки для вас з мамою.
Як доїдете до Ріно,
вас чекатиме номер у готелі й машина.
Ріно?
Що...?
Ти повинен їхати з нами. Мама так переживала, що аж захворіла.
Подбай про маму.
Ні.
Мені треба дещо зробити.
Ні!
Пробач, Кейт.
Ти сильна.
І все витримаєш.
Мені прикро.
Прикро?
Скажи мамі, що я її люблю.
Вас обох.
Тату!
А через тиждень нам подзвонили з поліції міста Фербанкс, що на Алясці,
і сказали, що літак, на якому він летів, зник під час бурі.
Уламків літака не знайшли.
Що будете робити?
Він був не ідеальний, але й монстром не був.
Він мав свої причини так вчинити.
Відповіді мають бути тут.
Удачі. Надіюся, ти їх знайдеш.
Ніщо не виправдає того, як він повівся з нами з мамою.
Зупини. Відмотай назад.
Сюди?
Це моя бабуся.
Так. Вона померла, коли він був іще малий.
Чому тут її фото?
Посеред чого вона стоїть?
Отак.
Що бачите?
Те саме, що й ти, тільки зблизька.
От спасибі.
У нас менш ніж три хвилини, тож до роботи.
У них багато кінцівок.
Це точно комахоподібні.
Неймовірно.
Коли запустили реактор,
це змусило їх вийти на поверхню, щоб прогодуватися.
От чорт!
О боже. Треба звідси тікати.
Кей. Забудь про час. Тікаймо.
- Іще хвильку, добре? - Ні, тікаймо.
Піднімайтеся!
- Тікайте! - Обережно!
Забирайтеся звідти! Бігом сюди!
Піднімайтеся!
О господи.
Боже. Тікаймо!
Лізь нагору! Не зупиняйся!
Тягни!
- Тягни! Тягни! - Вони близько! Поквапся!
Біллі! Тягни!
Ні!
Ні, не дай мені впасти!
Ні!
Їх надто багато!
- Ми дуже важкі. - Ні!
Дай руку!
- Я вас не втримаю! - Руку, Кей!
Тягнися!
- Я вас не втримаю! - Тягни!
Ні!
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова