Můžeme tu sedět celý den.
Proč jsi to udělal? To není řečnická otázka, odpověz mi.
Proč jsi shodil klavír ze schodů?
Chtěl jsem slyšet, jak to zní.
- To má být vtip? - Ne.
Dobře, protože to není vtipné.
V této škole máme protokoly na ochranu proti střelbě,
terorismu nebo šíření virů.
Nic z toho jsem jako součást práce nečekal.
Ale na situaci, kdy žák shodí klavír dolů ze schodů, protokol nemám.
Zaplatím za nový.
- O to tu nejde. - Tak o co teda?
O ten klavír nejde.
Podívej se na mě.
Hodně sis toho zažil.
Nikdo ti nic nebude vyčítat.
Ale to jen proto, že nikdo nepřišel k úhoně.
Mohl jsi někoho zabít.
Ale nezabil.
Nijak jsem nikomu neublížil.
Naopak jsem si ověřil, že na těch schodech nikdo není.
Proč jsi ho shodil?
Edwarde, jsi asi náš nejchytřejší žák.
Proto si troufám mluvit otevřeně.
Budeme spolupracovat s tvou rodinou a školním psychologem
a najdeme pro tebe to nejvhodnější vzdělávací prostředí.
Ale na Riverview už chodit nebudeš.
Mrzí mě to, fakt.
Zavolám tvé tetě a doktorce Barlowové, naší psycholožce.
Popovídáš si s ní.
Edwarde.
Paní Fosterová má narozeniny. Máme tady dort.
Dáš si kousek?
Ano, prosím.
AUTORKA KNIŽNÍ PŘEDLOHY
MILÝ EDWARDE
Co to má být, Same?
Nic to neznamená.
Nic to neznamená? Co se sakra děje?
Musíme se uklidnit...
- Jsi gay? - Ne.
Tak bisexuál?
Můžeš mi říct, co se do prdele děje?
Same.
Kdo mě odveze k zubaři?
Já, Geenenko. Rozluč se s tátou.
- Ahoj tati. - Ahoj.
- Sienno. - Probereme to pak.
Lindo.
Zlato, máme zpoždění.
Ťuky ťuk.
Jsi vzhůru?
Zlato.
Musíme jet.
Cítím se hrozně.
Všechno v pořádku? Je ti zle?
Já nevím, ale asi dneska nevylezu.
- Je to tělesný, nebo psychický? - Nevím.
Dobře.
Tak jo.
Pokud to není tělesnej problém,
někdy je lepší prostě vstát a nějak začít den.
Já se poslední dobou cítím mizerně.
A dneska jsem vstala brzy a šla k řece a úplně...
To máš dobrý, ale všichni nejsou jako ty.
Co tím myslíš?
Že já chci někdy prostě ležet v posteli a cítit se děsně
a pařit na mobilu a není to zločin.
Netvrdím, že je. Jestli chceš dělat tohle...
- Jo. - Dobře.
- Jestli nevadí. - Ne, jasně že nevadí.
- Určitě je všechno v pořádku? - Jsem v pohodě.
Panebože, to musím... Volají z Edwardovy školy.
Zdravím.
Ano, tady Lacey. Cože udělal?
Moc mě těší. Adriana Washingtonová.
Takže vám říkám, vyrazte zítra k volbám.
Udělejte to pro tohle město. Pro tento okrsek. Pro klid vlastní duše.
Protože teď nastal čas na skutečné,
udržitelné změny v bydlení, dostupné nájmy.
A já jsem vám přišla říct,
že se na mě můžete celou cestu do cíle spoléhat.
- Máš něco jiného? - Možná.
- Slečno Washingtonová? - Dobrý den, těší mě.
Zítra jsou volby. Má plné ruce práce.
Slíbila nám rozloučení.
Uděláme videohovor z letiště.
Copak maluješ?
Tohle jí tu nechám.
Jé, Becks. To je hezké.
Zase se s ní uvidíme, jasné?
Možná.
Úplně vidím, že...
Teď nastane problém...
Lindo?
Volej záchranku.
Dobře.
Záchranku!
Proboha.
Kámen, nůžky, papír, teď.
- Ahoj. - Chyť se mě.
Kámen, nůžky, papír, teď.
- Eddie. - ...pozici. Předkloňte se...
- Paní Curtisová. - Co se stalo?
- Kde je? - Máme menší problém.
Tak jo.
Jo, takže jestli správně chá... On zmizel?
Co tím chcete říct? To snad... To se vypařil?
- Prošel zdí? - Myslíme, že utekl oknem.
- Utekl oknem? - Samozřejmě tady v přízemí.
Říkáte mi, že za poslední hodinu Edward shodil klavír ze schodů
a pak vyskočil z okna?
A co s tím děláte?
To je on, Edward. Zrovna teď.
Ahoj, zlatíčko, kde jsi?
Lacey Curtisová?
Ano, kdo volá?
Nemocnice všech svatých. Jde o Lindu Stollenovou.
Jste její příbuzná?
Linda?
- Dee Dee. - Milo.
- Co ty tady? - Potřebuju krátce něco probrat.
Musíš se objednat.
- A sakra. - Jo.
Ale ne. Dobře, tak dvě minutky? Když už jsem vážila cestu.
Mohl bys? Jen na momentík.
- Pojď, jo. - Díky.
- Je to tu pěkné. - Snažíme se.
- Takže míváš individuální sezení? - Jo, to je moje práce.
Rád tě taky na jedno objednám, jestli máš zájem.
Já myslela, že máš jenom nás.
Tu skupinku? Ne, mám i jiné klienty.
Dee Dee, proč jsi přišla?
No, příští týden máme poslední sezení.
- Jo, to vím. - Takže musíme uspořádat večírek.
To podpůrné skupinky obvykle fakt nedělají.
Nejsem expertka na duševní zdraví,
ale vím jistě, že když svedeš lidi dohromady
a ti spolu něco sdílí a pak se mají loučit,
tak to chce večírek.
A co to obnáší?
- Mlsání. Punč. Dortíky. Párty. - Dobře. Jo, klidně.
- To je dobrý, jo. - Jo, skvělý.
Máte nějaký fond rezerv nebo tak? Chápeš, od aerolinek.
- Na mlsání a punč? - Jo.
Ne. Ale jasně.
- Tady máš 40 dolarů. - Díky.
- Jasně. Jo. - Díky.
Taky bych ráda řekla, že naše skupinová terapie,
že tahle zkušenost pro mě osobně byla opravdu přínosná.
Takže děkuju.
- Díky. Teda, není zač. - Kéž by to neskončilo.
- Já vím. - Proč to končí?
No, víš, jsou i jiné možnosti, které ti pomůžou
pokračovat v zacelování ran a...
Ale já nechci jiné.
Já chci tuhle skupinku. Mám ráda tuhle skupinku.
Je to naše skupinka.
A podle mě sdílíme cosi sakra jedinečnýho, víš?
Jo, je to tak.
- A přesto to musí skončit. - Jo.
Proč? Protože to ty aerolinky přestaly platit,
jelikož už si právně dostatečně kryjou zadek? To je...
I tak se to dá říct.
Co si o tom myslíš ty?
Že je to pěkně na hovno.
Myslím, že to je od nich fakt krutý, ale...
nesmím takový věci říkat, takže...
Cením si tvé upřímnosti.
Jo.
Tak jo.
Jo.
Byl to ten chlap, co přišel na výprodej.
Jo, to je on.
- Jmenuje se Vernon. - Jmenuje se Vernon? A?
Nic se nestalo.
Takže jsi s ním nespal?
- Ne. - Určitě?
Sienno, já...
A co Ben?
- Zatajil jsi mi ještě něco? - Sienno...
Prostě mi to řekni, do prdele. Prosím.
Dlužíš mi to.
Ben...
Ben byl první člověk, kterýho jsem kdy miloval.
Skoro k ničemu nedošlo.
Byli jsme kluci.
Jen... Flirtovali jsme. Párkrát jsme se líbali.
Takže jsi to věděl.
Ještě než jsi mě vůbec znal. Věděl jsi to.
Miluju tě. Vybral jsem si tebe.
Ty sis mohl vybrat, Same. Já ne.
Neměl jsi ani tolik úcty, abys mě nechal si vybrat.
Sienno, miluju tě víc než...
Ne, jdi do prdele, Same! Jdi do prdele!
Pořád nic.
Nechceš mi říct, co se dneska ve škole stalo?
- Shodil jsem klavír ze schodů. - Jo. Jo, shodil.
Proč jsi to udělal?
Abych slyšel, jak to zní.
- To není vtipný. - Nesměju se.
Řekni mi lepší důvod, než že jsi chtěl slyšet, jak to zní.
Nevím, proč cokoli dělám.
Nemůžu ti říct důvod, když ne...
Když ho sám neznám.
- Proč tě to vůbec zajímá? - Proč mě to zajímá?
Vždyť Linda umírá. Její miminko možná umře.
Nikdo neumře.
- Všichni budou v pohodě. - To přece nevíš.
To neví nikdo.
Nikdo nebude v pohodě. Všichni umřeme.
- Chceš něco k večeři? - Nemám hlad.
Zavolám strejdovi.
Řeknu mu, ať tě tady vyzvedne.
- Jste rozvedení. - Nejsme rozvedení.
Žijeme odděleně. Pořád je tvůj strejda.
Je pořád můj muž, a ať se děje cokoli, přes všechny nedostatky jsme pořád rodina.
A všechno, Edwarde, všechno bude dobrý.
Všechno bude dobrý.
Zavolám strejdovi.
SBOHEM BECKS
Díky, že mi s tím pomůžeš.
Proč jsi vlastně těmi knedlíčky tak posedlej?
Naše babička nám je vařila, když jsme u ní trávili jednu zimu.
Byli jsme tam moc šťastní, tak...
- A chceš to kouzlo zažít zase. - Přesně.
Ale víš, že vaření knedlíčků ti nejspíš nijak nepomůže.
Jo, nejspíš ne.
To je Dee Dee. Ahoj, Dee Dee.
Ahoj.
Milo mě požádal, abych zítra na posledním sezení uspořádala večírek.
Prvně jsem zvažovala něco prostýho.
Chápeš, punč a dortíky.
Ale možná bude lepší něco pestřejšího.
Chápeš, opřít se do toho, tak chystám své bezkonkurenční rajčatové jednohubky.
Ale asi by to jídlo mělo odrážet kulturní pestrost skupinky, a proto volám.
Mám přinést něco etnickýho?
- Ty jsi to řekl, ne já. - Jasně.
No, ať už je to dobře, nebo ne, přinesu polévkové knedlíčky.
- Musím končit. Ahoj. - Steve? Počkej...
Co to tady děláme?
- Knedlíčky. - Nehraj neviňátko.
Ne, přísahám. Vážně jsem tu kvůli knedlíčkům.
- Co tady chceš? - Knedlíčky.
Ne.
Ne. Proč jsi tady?
Podívej se na mě. Proč?
Nevím.
Já to vím. Ze stejnýho důvodu, proč tě sem nechávám chodit.
Proč jsi tady?
Chci to slyšet.
- Máš hlad? - Ne.
Jo, mám ještě ten párty mix.
Víš, co myslím? Tu dózu s Cheetos a preclíky a tak.
Bezedný balení.
- Nezeptáš se, proč jsem to udělal? - Já jako kluk dělal větší hovadiny.
Takže mě to... Nebo proč?
Chceš o tom mluvit?
Ne.
Ne. Chápu.
V 15 se mi rozvedli rodiče.
Kradl jsem z našeho domu žárovky
a rozbíjel je o stěnu garáže.
A když táta zjistil, kam se všechny poděly,
vzal mě ke cvokaři.
A cvokař se mě ptal, proč to dělám.
A já na to, že nevím. Nevěděl jsem to. A nevím.
Jen mě bavilo rozbíjet.
Líbilo se mi, jak to zní.
Jo, přesně.
Chtěl jsem to slyšet.
No že jo?
Víš, mám být mrtvej.
- Hej. Ne, to nemáš. - Měl jsem v tom letadle umřít.
Před odletem měl to místo u okna Jordan.
Ale já ho chtěl.
Tak jsme si o něj střihli. On dal kámen a já papír.
Tak mi ho nechal.
Ale bylo jeho.
Jordan měl přežít, ne já.
Neměl bych tady být.
Žiju jen proto, že papír balí kámen.
ÚDRŽBA
Máte tam výpadek proudu i potopu? To... Ne, to je...
Podívám se na to, ale zřejmě jde o dva různé problémy současně.
Jo. Hotová pohroma. Dobře.
Tak jo.
Kamaráde.
Musím na druhé straně kampusu vyřešit jeden naléhavej případ.
Ty asi zůstaneš tady. Mám tu internet. A videohry.
Taky kompletního Tolkiena v měkké vazbě, jestli tě bere ten.
Vydržíš tady sám, než se vrátím?
Jo.
Promiň. Upřímně, většinou se tady jen flákám.
Ale když mám jednou návštěvu, samozřejmě musím něco hasit.
V ledničce je limča. Máš tu mlsání.
Budeš v pohodě.
Jo, jsem v pohodě.
Poslyš, Edwarde.
Jen abys věděl,
hra kámen, nůžky, papír je jako závazná dohoda.
Každej, kdo ji hraje, to ví.
Takže ve chvíli, kdy jsi Jordana porazil, to místo bylo tvoje.
Ty jsi měl přežít.
...rafting by taky šel, jestli...
Jak je to daleko? Hodinu cesty?
Asi tak nějak.
- Ahoj, Lucy. - Dobrý den.
- Mami, co blbneš? - Ahoj, Zoe.
- Jak se máte? - Dobrý den.
- Dáte si rámen? - Ne, nedá.
- Co tady chceš? - Co mám dělat, když mi neodepisuješ?
Možná by sis z toho měla odvodit, že s tebou teď nechci komunikovat.
- Ale já chci. - No samozřejmě.
Hlavní je vždycky Dee Dee.
- Nepromluvíme si v soukromí? - Ne. Odejdi.
Fajn, tak ti to teda řeknu tady.
- Jdi. - Jako matka jsem zklamala.
- Sklapni! Mlč! - Poslouchej mě.
- Příliš jsem se zaměřila na image. - Tady?
Na image a zdání dokonalé rodinky,
místo abych se soustředila na tebe a tvoje potřeby.
- Byla jsi tak křehká. - Tady ne, mami.
A mrzí mě to, hrozně. Musím ti říct, jak moc mě to mrzí.
Vyslechneš mě, prosím tě?
Dobře.
Tvůj otec taky zklamal. Zklamali jsme i jako partneři.
On i já, prostě jsme zklamali po všech stránkách našich pitomých životů.
A ublížil mi. Ublížil nám.
Když odletěl do LA, Zoe, někoho tam poznal.
Cože?
Muže, na kterém mu záleželo.
- Jak jako záleželo? - On... Miloval ho.
- Mami, co to říkáš? - Miloval muže.
Já vím, je to těžké. Neposlouchá se to snadno.
Hrozně mě to naštvalo. Strašně to bolí a štve mě to.
Ale věc se má takhle. On se topil, prostě se snažil přežít.
Potřebuju, abys pochopila, že ty a já, Zoe,
my jsme pořád naživu a můžeme se změnit.
Nemusíme opakovat stejný chyby pořád znovu a znovu.
Máme odejít?
- Sklapni, Lucy. - Pardon.
Chodím do jedné skupinky. Na skupinovou terapii, je to super.
- Jo, to vidím. - Ne, fakt je super.
A zítra máme poslední sezení a pořádám večírek.
Sice už ty lidi možná nikdy nepotkám, což mě fakt děsí, protože jsou moje opora,
ale vím, že se dokážu změnit.
Tak trochu mi tátu nahradili.
Oni... Pomohli mi zjistit, kdo jsem bez něj.
A i když to určitě nebude lehký,
vím, že se dokážu změnit.
Můžu se změnit v lepší matku. Můžu se změnit v lepšího člověka.
A to ti slibuju.
- Jasný? - Jasný.
Mám tě ráda.
Ahoj, holky. Promiň, že jsem tě okřikla, Lucy.
- Ahoj. - Jsem u tebe.
Maminko, pojedeme za děťátkem?
Promiňte, dál se mnou smí jen matka.
Dobře, budu hned tady.
- Ahoj. - Ahoj.
Miluju tě, Same. A nechci o tebe přijít, sakra.
Ale musím vědět, že jsi stoprocentně můj.
Nechci otevřenej vztah, nechci se o tebe dělit.
Nechci se každej den bát,
že možná chceš někoho nebo něco jinýho.
Takže se musíš rozhodnout, Same.
Musíš rozhodnout, jak chceš, aby tvůj život vypadal.
Doklady a letenku, prosím.
Letenka?
Myslím, že to je...
Pane, jste Kojo Ansah?
- Ano. - Pojďte prosím se mnou.
- Co se děje? - Pojďte se mnou.
Další, vaši letenku prosím.
Mám ji v mobilu.
Jen mi ji ukažte.
Jo, v pořádku.
Prosím vás, co se stalo? Všechny doklady máme.
- Adriano! - Ahoj.
Omlouvám se, musela jsem vás vidět.
Kandidátka do Kongresu má takovou moc?
Ne, chodila jsem s Ade na základku. Pomůžu jí kdykoli.
Díky.
- Nechám vás. - Dík.
- Namalovala jsem ti obrázek. - Já vím, je moc krásnej.
- Můžu ti namalovat další. - Fakt? Tak jo, do toho.
Je tohle ta část filmu, kdy mě zastavíš u vstupu do letadla,
vyznáš mi lásku a požádáš mě, ať zůstanu?
- Možná. - Nebo...
ta část, kdy se k nám přidáš do letadla
a odletíme do Ghany žít šťastně až do smrti?
Ten film jsem neviděla.
Je dobrý.
Volby jsou zítra.
- Vyhraješ? - Natalie tomu zjevně věří.
Jistě.
Nakreslím ti mapu. Dej mi ruku.
- Tak jo, tohle je Akkra. Tvoje dlaň. - Dobře. Jo.
A tady, na hraně tvé dlaně, je oceán.
Tady je naše čtvrť, Labone.
A tady žijeme. To je náš domov.
Můj otec a strýc ho pomalu celé roky budovali.
Začali před mým narozením.
Já jsem po 20 letech konečně dostavěl jižní křídlo.
V domě bydlí moje matka, moje sestry,
dvě neteře a čtyři synovci, někteří taky tam, někteří jinde.
Někteří ve věku Becks.
Všichni s velkým zájmem sledují tvou kampaň.
Tady chovám svoje holuby.
Ty chováš holuby?
Nejsou jako vaši holubi. Jsou výstavní.
A v tomhle pokoji bude bydlet Becks.
A tohle je můj pokoj.
A pokud přijde den,
zítra nebo pozítří nebo za rok,
kdy tenhle kout světa zatoužíš vidět,
přijedeš sem.
Teď vím, kde tě najdu.
Miluju vás.
Já tebe taky.
Medo wo.
EDDIEHO POŠTA
Milý Edwarde, má žena letěla s tebou.
Nevím, jak žít dál.
Nevím, jak to děláš.
Mrzí mě, co se ti stalo.
Mám tři holčičky. Ellie, Emmu a Eve.
Jmenuju se Ťing-jang Jao. Bydlím v Tchien-ťinu, v Číně.
Slyšel jsem, co se ti stalo, a bylo mi smutno.
Chtěl bych být tvůj kamarád.
Milý Eddie,
neviděl jsi v letadle mou dceru?
Snad se nezlobíš, přikládám i fotku.
Mám z tebe velkou radost.
Některým tvůj příběh asi připadá smutný, ale ve skutečnosti vůbec není.
Je to neuvěřitelný příklad Boží milosti a milosrdenství.
Když jsem ji dovezla na letiště,
vzala jsem její tvář do dlaní a třikrát jí dala pusu na nos.
Tak jsme se loučívaly.
To On tě zachránil.
Rozhodl se tě ušetřit.
Ellie je jen rok a půl. Pořád se po mámě ptá.
Nechápe, co to je smrt.
Duchové prý zůstávají kvůli nevyřízeným účtům.
Milý Edwarde, neviděl jsi mého dědu? Sedadlo 12C.
Chtěla jsem na památku jeho hodinky.
Milý Edwarde neboli Randalle Timothy Wakeshire, LOL.
Správně, vím, kdo jsi. Viděl jsem tvůj skutečný rodný list.
Viděl jsem důkazy. Dokumenty na YouTube.
Znám pravdu. Víme, co jsi doopravdy zač.
Milý Eddie, píšu ti, protože jsem znala tvého bratra, Jordana.
No, nejen znala.
Netuším, jestli ti o mně říkal. Prý o mně neřekl nikomu.
Ale možná jsi byl výjimka. Jordan byl můj kluk.
Byl prvním, koho jsem kdy milovala.
Přežil apokalypsu...
Eddie Adler se rýmuje s „prolhanej pozér“. Myslel sis, že si nevšimneme?
Přišly ti moje dopisy? Mám obavy.
Píšu ti každý den, a pořád nic.
Prý jsi seděl na místě 15A.
Ona byla jen pár řad za tebou, 20B.
Nezahlédl jsi ji?
Milý Edwarde, dneska umřu.
Nastartuju v garáži auto rodičů a nechám se udusit.
Milý Edwarde...
Máš mazlíčka?
Napíšeš Ellie, že ji máma milovala?
Jsi zázrak.
Měj víru! Raduj se! Skrze Něj jsi dostal život.
Nechal bych vzkaz jako ostatní, ale nešlo to.
Nezvládnu nic jako ostatní. Nic mi nejde.
Proč žiješ ty?
- Jsi zázrak. - Jsi sobec, byť nechtěně.
- Chybí mi žena. - Chybí mi dcera.
- Neznala jsem ho. - Chvála našemu Pánu.
Prober se!
- Nepřestanu ho milovat. - Edwarde!
Edwarde!
Překlad titulků: Růžena Svobodová