Можемо так сидіти цілий день.
Навіщо ти це зробив?
Питання не риторичне. Відповідай.
Чому ти скинув піаніно зі сходів?
Хотів почути, як це звучить.
- По-твоєму, це жарти? - Ні.
Добре, бо не смішно.
У цій школі є протоколи,
за якими виявляють потенційних стрільців,
запобігають тероризму, спалахам вірусних інфекцій.
Та мене, як адміністратора, до такого не готували.
Не існує протоколу для випадків, коли учень скидає піаніно зі сходів.
Я заплачу за нове піаніно.
- Річ не в тому. - А в чому?
Піаніно - не головне.
Подивися на мене.
Ти багато пережив.
Претензій до тебе не буде.
Тільки тому, що, на щастя, ніхто не постраждав.
Ти міг когось убити.
Але ж не вбив.
Я нікого не вбив, не поранив.
Я перевірив, чи на сходах нікого нема, а тоді штовхнув.
Навіщо ти штовхнув?
Едварде, ти найрозумніший учень у цій школі,
тому я думаю, що можу бути з тобою відвертий.
Разом з твоїми рідними та шкільним психологом
ми пошукаємо підходящий для тебе навчальний заклад.
Але зі школи Ріверв'ю тебе відраховано.
Пробачте мені.
Я викличу твою тітку й доктора Барлоу, шкільного психолога.
У вас буде розмова.
Едварде.
У місіс Фостер день народження. Принесли торт.
Хочеш шматочок?
Так, будь ласка.
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ ЕНН НАПОЛІТАНО
МИЛИЙ ЕДВАРДЕ
Сем, що це?
Це нічого не означає.
Нічого не означає? Що за дурня, я не розумію?
Нам треба заспокоїтися...
- Ти ґей? - Ні.
Тоді ти бі?
Можеш сказати, що за хрінь коїться?
Сем.
Хто поведе мене до зубного?
Я, Джинчику. Попрощайся з татком.
- Бувай, тату. - Бувай, кицю.
- Сієнно. - Потім поговоримо.
Ліндо.
Сонце, спізнюємося.
Тук-тук.
Ти встала?
Люба.
Треба їхати.
Мені хріново.
Що з тобою? Не захворіла?
Не знаю, але з ліжка встати не можу.
- Фізично чи емоційно? - Я не знаю.
Зрозуміла.
Гаразд.
Ну, якщо ти не захворіла,
іноді краще просто вставати з ліжка й починати крутитися.
Я останнім часом геть спустошена.
А сьогодні встала на світанку, пішла на річку, і...
Добре тобі, але не всі такі, як ти.
Що це означає?
Що іноді я хочу лежати, почуватися хріново,
гратися в ігри на телефоні, і це не злочин.
Я не казала, що злочин. Якщо ти так хочеш...
- Так. - Добре.
- Якщо можна. - Це... Авжеж, можна.
- Ти точно не захворіла? - Усе нормально.
Господи. Відповім... Це з Едвардової школи.
Алло.
Так, це Лейсі. Що зробив?
Дуже приємно. Я Адріана Вашингтон.
Я вам кажу: ідіть завтра й голосуйте.
Голосуйте за це місто. За цей район.
За свій душевний спокій.
Бо настала пора для реальних
стійких змін у сфері житла. Доступної орендної плати.
І я прийшла сказати вам,
що я вас підтримуватиму на кожному кроці цього шляху.
- Тобі треба десь бути? - Можливо.
- Міс Вашингтон? - Я Адріана. Дуже приємно.
Завтра вибори. Вона дуже зайнята.
Вона обіцяла попрощатися.
Зайдемо у відеочат з аеропорту.
Що малюєш?
Це я залишу для неї.
О, Бекс. Дуже гарно.
Ми з нею ще побачимося, віриш?
Можливо.
Я думаю, будуть...
Тепер це проблема...
Ліндо?
Дзвони 911.
Добре.
Дзвони 911!
Боже.
ГРОМАДА НАЯКА
Камінь, ножиці, папір.
- Бувайте. - Дай руку.
Камінь, ножиці, папір.
Едді.
...обхопіться. Нахил уперед...
- Вітаю. Що тут? - Міс Кертіс.
- Де він? - У нас невеличка проблемка.
Так.
Так, просто щоб я розуміла... Він зник?
Що це означає? Він що, р... У повітрі розчинився?
Крізь стіну пройшов?
Думаємо, вийшов у вікно.
Він вийшов у вікно?
Ми на першому поверсі.
Тобто за минулу годину
Едвард зіштовхнув піаніно зі сходів,
а потім вистрибнув у вікно?
І що ви з цього приводу робите?
Це він. Він. Едвард. На зв'язку.
Алло. Зайчику, де ти?
Це Лейсі Кертіс?
Так. Хто це?
Я дзвоню з лікарні «Олл-Сейнтс» від імені Лінди Столлен.
Ви її родичка?
Лінда?
- Ді Ді. - Майло.
- Чому ви тут? - Є розмова, дуже коротка.
Треба записатися.
- Ой, чорт. - Так.
О, ні. Добре. Дві хвилини? Просто я так далеко їхала.
Вам не важко? Я швиденько. Дуже.
- Заходьте. Так. - О, дякую.
- Тут так гарно. - Стараємося.
То ви приймаєте індивідуально?
Так. Це моя робота.
З радістю запишу вас на сеанс.
Якщо бажаєте.
Я думала, ми ваші єдині клієнти.
Група скорботи? Ні. Я і з іншими зустрічаюся.
Ді Ді, то що ви хотіли?
Що ж, наступна зустріч у нас остання.
Так, я в курсі.
Тому треба влаштувати паті.
Незвично як на групу психологічної підтримки.
Майло, я не експерт у психічному здоров'ї,
але я точно знаю: коли збираєш групу людей,
вони чимось діляться, а тоді в них остання зустріч,
має бути вечірка.
І що для цього треба?
- Закуски. Пунш. Кекси. Мішура. - Добре. Гаразд. Годиться.
- Добре. Так. - Ура. Супер.
А у вас є гроші на непередбачені витрати,
ну, від авіакомпанії?
- На закуски й пунш? - Так.
Ні. Але так.
- Сорок доларів вистачить? - Дякую.
- Добре. - Дякую.
А ще... я хотіла сказати, що ця група,
цей досвід мені дуже допомагає.
Тому дякую.
Дякую. Тобто прошу.
Жаль, що все закінчується.
- Так. - А чому має закінчитися?
Ну... є інші шляхи, якими можна піти,
щоб зцілюватися далі, а...
Мені не потрібні інші шляхи.
Мені потрібна ця група. Вона мені подобається.
Це наша група,
у нас є щось спільне й унікальне, чорт забирай, розумієте?
Так. Це правда.
- Але всьому кінець. - Так.
Чому? Бо авіакомпанія більше не фінансує,
бо вони вже юридично прикрили свою довбану сраку?
Це обґрунтоване твердження.
А ви що про це думаєте?
Я думаю, що це паскудство.
Думаю, з вами чинять жорстоко.
Але...
Мені не можна такого казати, тому...
Що ж, я ціную вашу щирість.
Так.
Добре.
Так.
Це був той хлопець, з гаражного розпродажу.
Так, то він.
- Його звати Вернон. - Його звати Вернон? І що?
Нічого не було.
Ти не займався з ним сексом?
- Ні. - Точно?
Сієнно, я...
А як щодо Бена?
Теж є що розповісти?
Сієнно...
Чорт, та просто розкажи. Будь ласка.
Ти винен мені хоч розповідь.
Бен...
Бен - це моє перше кохання.
Майже нічого не було.
Ми були молоді.
Ми фліртували. Кілька разів цілувалися.
То ти знав.
Ще до нашого знайомства. Ти знав.
Я кохаю тебе. Я тебе вибрав.
У тебе була можливість вибирати, Сем. А в мене - ні.
Бо ти не вважав, що я теж маю право зробити цей вибір.
Я люблю тебе більше, ніж...
Ні. Пішов ти, Сем! Пішов ти!
І досі ні слова.
Не розкажеш, що сталося сьогодні в школі?
Я скинув піаніно зі сходів.
Так. Скинув.
Навіщо, Едварде?
Хотів почути, як звучить.
- Це не жарт. - Я не сміюся.
Мені треба щось серйозніше, ніж «хотів почути, як звучить».
Не знаю, чому я щось роблю.
Як я можу сказати, чому зробив, якщо не...
якщо сам не знаю.
А яка тобі різниця?
Яка мені різниця?
Лінда помирає. Її дитина може померти.
Ніхто не помирає.
- У всіх усе буде добре. - Ти не можеш цього знати.
Ніхто не може знати.
Ні з ким нічого не буде добре. Ми всі помремо.
- Вечеряти хочеш? - Я не голодний.
Я подзвоню дядькові Джону.
Попрошу, хай приїде забере тебе.
- Ви розлучені. - Ми не розлучені.
Ми роз'їхалися. Але він - усе ще твій дядько.
Усе ще мій чоловік,
і в усіх розуміннях ми, хоч і не дуже адекватна,
та все ж сім'я.
І все, Едварде... Едварде, все буде добре.
Усе буде добре.
Я дзвоню дядькові.
ПРОЩАВАЙ БЕКС
Дякую, що погодилася на цю авантюру.
Чому ти зациклився на цих чортових пельменях?
Якось узимку бабуся їх варила, коли ми в неї гостювали,
і ми з Брентом були там щасливі...
- Тому ти хочеш відродити цю магію. - Саме так.
Ти знаєш, що від пельменів навряд чи полегшає?
Мабуть, не полегшає.
Це Ді Ді. Привіт, Ді Ді.
Привітик.
Майло попросив мене влаштувати завтра вечірку для нашої останньої зустрічі.
Спочатку я думала про щось простеньке,
наприклад, пунш і кексики.
А тоді вирішила: а чому б не урізноманітнити?
Вкласти душу. Тому я приготую
закуску з фаршированих помідорів, вона незрівнянна.
Але нам варто якось відобразити
культурне розмаїття групи. І тут твій вихід.
Принести традиційну страву?
Це ти сказав, не я.
Аякже.
Добре це чи погано, я принесу пельмені з бульйоном.
- Усе, кладу трубку. Бувай. - Стів? Чекай...
Що ми тут робимо?
- Ліпимо пельмені. - Не хитруй.
Я не хитрую. Чесно. Я прийшов ліпити пельмені.
- Чому ти прийшов? - Ліпити.
Ні.
Ні. Чому ти прийшов?
Подивися на мене. Чому?
Я не знаю.
А я знаю. Причина та сама, чому я дозволила тобі прийти.
Чому ти прийшов?
Я хочу це почути.
- Їсти хочеш? - Ні.
У мене є мікс хрустиків.
Ну знаєш, ті, у пластиковій банці,
кукурудзяні палички, кренделики.
Та банка бездонна.
Не спитаєш, нащо я це зробив?
Чувачок, я підлітком і більші дурниці поров.
Тому я не дуже... А що?
Хочеш про це поговорити?
Ні.
Ні. Я розумію.
Коли мені було 15, мої розбіглися.
Я викручував лампочки в будинку
і трощив їх об стіну гаража.
А коли тато дізнався, де діваються всі лампочки,
він повів мене до мозкоправа.
А той мене спитав: «Навіщо ти це робиш?»
А я такий: «Чувак, я не знаю». Я таки не знав. І досі не знаю.
Подобалося розбивати.
Подобалося, як це звучить.
Точно.
Я хотів це почути.
Скажи?
Я повинен бути мертвий.
Ти що. Неправда.
Я мав загинути в літаку.
Перед зльотом у Джордана було місце біля вікна...
Але я хотів там сісти.
Ми зіграли в «Камінь, ножиці, папір», у нього випав камінь, у мене - папір.
І я там сів.
То було його місце.
Вижити мав Джордан, а не я.
Мене тут бути не повинно.
Я живий лише тому, що папір накриває камінь.
КОМУНАЛЬНІ ПОСЛУГИ
Нема електрики, та ще й заливає? Це... це якось, ну...
Я подивлюся, але, по-моєму,
дві окремі проблеми одночасно.
Так. Ага. Усе й одразу. Добре.
Гаразд.
Чувачок.
Мені треба збігати на той бік кампусу, усунути аварійну ситуацію.
А ти побудеш тут.
У мене тут є інтернет. Відеоігри.
Зібрання творів Дж. Р. Р. Толкіна у паперових обкладинках, якщо це твоє.
Посидиш тут, поки мене не буде?
Так.
Вибач, друже. У нічні зміни я сиджу тут і плюю в стелю.
А в ту єдину зміну, коли є товариство,
треба гасити пожежі.
Газованка в холодильнику. Є перекуси.
Не пропадеш.
Так. Я не пропаду.
Едварде, слухай.
Ти знаєш, хай там як,
а «камінь, ножиці, папір» - це договір, і він зобов'язує.
Усі гравці це розуміють.
Тому, щойно ти переміг Джордана, те місце стало твоє.
Ти повинен тут бути.
...можна ще на рафтинг. Якщо...
А далеко? Годину?
Десь так.
- Привіт, Люсі. - Місіс Кемерон. Вітаю.
- Мамо, якого хріна? - Дівчатка. Зої.
- Як ви? - Здрастуйте.
- Будете рамен? - Ні, не буде.
- Чого ти прийшла? - А що я мала робити?
Ти не відповідаєш на СМС.
Може, треба це сприйняти як ознаку
того, що я не хочу спілкуватися.
- А я хочу. - Звісно, хочеш.
Ді Ді на першому місці, завжди.
- Поговоримо наодинці? - Ні. Можеш піти?
Гаразд. Тоді я тут скажу все, що треба.
- Ти можеш піти? - Я бездарна мати.
- Ой, замовкни! - Бо слухай.
- Я забагато думала про зовнішнє. - Тут?
Про зовнішнє, про те, щоб здаватися ідеальною сім'єю,
і не приділяла уваги тобі та твоїм потребам.
- Ти була така вразлива дівчинка. - Мамо, не тут.
Вибач. Дуже прикро. Мені треба тобі сказати, як я жалкую.
Вислухаєш мене? Будь ласка.
Добре.
Тато теж тебе підвів.
Ми підвели одне одного.
У нас із ним повний провал за всіма параметрами нашого дурного життя.
І він скривдив мене. Скривдив нас.
Зої, в Л.А. він познайомився з однією людиною.
Що?
З чоловіком, до якого був небайдужий.
- У якому сенсі небайдужий? - Він... того чоловіка він покохав.
- Мамо, що ти верзеш? - Він кохав чоловіка.
Я розумію. Так. Це важко. Важко таке почути.
Я так лютувала. У мене всередині все кипіло від злості.
Але ось у чому річ. Він задихався. Намагався вижити.
Мені треба, щоб ти знала, що ми з тобою, сонечко,
ми ще живі. І ще можемо змінитися.
Не мусимо наступати на ті самі граблі
знову і знову.
Нам вийти?
- Помовч, Люсі. - Вибачте.
Я ходжу на зустрічі групи скорботи.
Групова терапія. Вона чудова.
- Ага, мамо, воно й видно. - Ні. Вона чудова.
Наш останній сеанс - завтра, і я влаштовую вечірку.
Я цих людей, може, ніколи більше не побачу,
і це лякає, бо я до них прив'язалася,
але я знаю, що я змінюся.
У чомусь вони замінили мені тата.
Я... Вони допомогли збагнути, хто я без нього.
І хоч я знаю, що буде важко,
я знаю, що можу змінитися.
Змінитися й бути кращою матір'ю.
Змінитися й бути кращою людиною.
Я даю тобі слово.
- Згода? - Згода.
Я люблю тебе, сонечко.
Бувайте, дівчатка. Люсі, вибач, що гаркнула.
- Ой, ти. - Я тут.
Мамочко, готові побачити малюка?
Вибачте. У реанімацію можна тільки матері.
Добре. Я буду отам.
- Привіт. - Привіт.
Я люблю тебе, Сем. І не хочу тебе втрачати.
Але я маю знати, що ти на сто відсотків зі мною.
Я не хочу відкритого шлюбу. Я не буду тебе ні з ким ділити.
Мені не треба щодня перейматися тим,
що ти, може, хочеш когось іншого. Чи чогось іншого.
Тому вирішуй, Сем.
Вирішуй, яким ти хочеш бачити своє життя.
Ваш паспорт і посадковий.
Посадковий?
По-моєму, це...
Сер, ви Коджо Анса?
- Так. - Пройдіть, будь ласка, зі мною.
- А що сталося? - Ходімо.
Наступний. Пред'явіть посадковий, будь ласка.
Мій посадковий у телефоні.
Показуйте.
Так, добре.
У чому проблема? У мене всі документи в порядку.
- Адріана! - Привіт.
Вибачте. Але... я мусила вас побачити.
У кандидатки в Конгрес є такі повноваження?
Та ні, ми з Ейд ходили разом у початкову школу. Завжди її виручаю.
Дякую.
- Я вас покину. - Дякую.
Я намалювала тобі малюнок.
Я знаю. Він прекрасний.
Можу намалювати ще один.
Правда? Добре. Малюй.
То це та сцена фільму, де ти зупиняєш мене біля виходу,
освідчуєшся в коханні й просиш лишитися?
- Можливо. - Чи...
це та сцена, де ти сідаєш з нами в літак?
Ми летимо в Гану і живемо довго й щасливо?
Я цього фільму не бачила.
Хороший.
Вибори завтра.
- І ти виграєш? - Наталі думає, що так.
Авжеж.
Я намалюю тобі мапу. Дай руку.
- Отже, це Аккра, твоя рука. - Добре.
А тут, на краю долоні, - океан.
Тут наш район, Лабоне.
А тут ми живемо. Це наш дім.
Батько з дядьком будували його повільно, декілька років.
Почали ще до мого народження.
Я нарешті закінчив самотужки південне крило. Через 20 років.
У цьому домі живуть моя мама й сестри,
дві племінниці й четверо племінників. Деякі тут. Деякі далеко.
Деякі - віку Бекс.
Усі з величезною цікавістю стежать за твоєю виборчою кампанією.
А тут я розводжу голубів.
Ти розводиш голубів?
Вони не такі, як тутешні голуби. Це особлива порода.
А в цій кімнаті, отут, житиме Бекс.
А ця кімната - моя.
І якщо настане день,
завтра, чи після завтра, чи через рік,
коли ти надумаєш побачити цей куточок світу,
приїжджай сюди.
Тепер я знаю, де тебе шукати.
Я люблю тебе.
І я тебе люблю.
«Медо во».
ЛИСТИ ДО ЕДДІ
Милий Едварде, моя дружина була з тобою в літаку.
Я не знаю, як жити далі.
Не знаю, як ти живеш.
Співчуваю, з тобою таке сталося.
У мене три донечки. Еллі, Емма та Ева.
Мене звати Цзіньян Яо. Я живу в Тяньцзіні, Китай.
Я засумував, коли почув, що з тобою сталося,
і хотів би бути твоїм другом.
Милий Едді,
я все думаю, чи бачив ти на борту мою дочку.
Надіюся, ти не проти. Я вклала фото.
Так радісно знати про тебе.
Для когось твоя історія сповнена смутку, але вона зовсім не сумна.
Це неймовірний приклад Божої прихильності та Його милосердя.
Коли я висадила її в аеропорту,
я взяла її обличчя в долоні й поцілувала тричі в ніс.
Так ми завжди прощалися.
Бо Він зберіг тобі життя.
Він вирішив тебе пощадити.
Еллі півтора року. Вона все питає, де мама.
Вона не розуміє, що таке смерть.
Кажуть, привиди мають незакінчені справи.
Милий Едварде, ти бачив мого дідуся? Він був на місці 12C.
Усе, що я маю на згадку, - його годинник.
Найдорожчий «Едварде», він же Рендалл Тімоті Вейкшир. Ха-ха.
Так. Я знаю, хто ти. Я бачив твоє справжнє свідоцтво про народження.
Я бачив докази. Дивився документалки на Ютубі.
Я знаю правду. Ми знаємо, хто ти насправді.
Милий Едді, пишу тобі, бо я знала твого брата, Джордана.
Ну, не просто знала.
Не знаю, чи він тобі про мене розповідав. Казав, що ніхто не знає.
Але, може, ти - не ніхто. Джордан був мій бойфренд.
Моє перше кохання.
Апокаліпсис-пекло
Едді Адлер - ім'я нахабного самозванця
і брехуна! Ти думав, ми не помітимо?
Ти отримав інші мої листи? Переживаю.
Я пишу тобі щодня, а відповіді немає.
Я читала, що твоє місце було 15A.
Вона сиділа всього на кілька рядів далі, 20B.
Може, бачив, коли йшов у туалет.
Милий Едварде, я сьогодні помру.
Заведу машину батьків у гаражі й задихнуся.
Милий Едварде
У тебе є тваринка?
Скажи Еллі, що мама її любила.
Ти особливий.
Будь вірний! Радій.
Тобі життя подароване Його ім'ям.
Хотів залишити передсмертну записку, але не зміг.
Навіть цього не зміг. Я нічого не вмію.
А чого ти вижив?
Ти ненавмисне егоїст.
- Сумно без жінки. - Повернути б дочку.
Я його не знала.
Хвала Господу Богу.
Едварде! Прокинься!
- Я кохатиму його до смерті. - Едварде!
Едварде.
Переклад субтитрів: Олена Любенко