Kdo jsi?
Mluv. Kdo jsi?
Co jsi zač?
Mluv.
Babi?
- Babi? - Co? Aha.
Pojď ven, holka. Pojď ven.
Byl tam někdo?
Tak. Ne.
Nejspíš se tu potlouká Cafer. Nevím.
Nevím, jak to zvládneme.
Čekám smrt za každým rohem, v každém zvuku.
To neříkej.
Jsi těhotná. Proto jsi tak nervózní.
Jsi uzlíček nervů, protože brzy porodíš.
Neboj se.
Nevrátí se. Nevědí, že tu jsi.
Neboj, zlato. Neboj se.
Nic se nestane.
Porodíš zdravé dítě a je to.
Přichystáme stůl
a trochu se najíme.
- Je tu zima? - Trochu.
Přihoď polínko.
Až ráno. Máme už jen dvě.
Po večeři půjdu nasbírat dřevo.
Babi, neměla bys v noci chodit ven.
Pro mě je vždycky noc, děvče.
Ale něco ti řeknu.
Když jsem ještě jako mladá viděla,
utáhla jsem víc než osli
a všichni byli ohromeni.
Ach, Seher, zestárla jsi.
A teď zvládnu jen pár polen.
Být stará je strašné.
Poslyš, lampy jsou na zemi u kamen, že?
- Ano. - Dobře. Tak opatrně.
Ne, že je zvedneš.
Ať si myslí, že je to oheň v kamnech.
Kéž bych měla maso, co bych ti mohla dát.
- Máš v sobě život, musíš jíst. - Kéž by můj život skončil.
Holka, já ti snad dám výprask! Bože chraň.
NETVOR
ŘÍKALI MI ÍHSAN
Babi, odkud se to vzalo?
To je králík, že?
Poznám to podle ucha.
Nějaký lovec to tu musel nechat jako dobrý skutek.
Vesničani by se neobtěžovali.
A Cafer by nevěděl, jak chytit králíka.
Uděláme si nákyp.
Babi, pojď dál.
Udělala bych to v noci, ale…
No tak, nech toho.
Pracuješ tak tvrdě.
Sněz si vejce. Pak podojím kozu a dám ti mléko.
Babi, já nejsem Cafer.
Já vím.
Jsi tu kvůli ní?
Ne.
- Přísahej. - Přísahám.
Neublížím vám.
Jsem jen tulák, babi.
Co jsi zač? Jak se jmenuješ.
Mé jméno bylo…
Íhsan.
Teď už nevím, kdo jsem.
- Ukaž mi obličej. - Ne.
Jinak tě neuvidím. Pojď blíž.
To není třeba.
Ne. Nedotýkej se mě.
Jsi nemocný? Je to nakažlivé?
Ne, nic takového.
Jen jsem ošklivý.
No a?
Já přece nehledám hezkého manžela.
Pojď sem. Tak.
Ach…
Kdo ti to udělal?
Nezeptám se, jestli ses tak narodil, nebo se v to proměnil.
Cítím jen slzy z tvých očí.
Nic víc vědět nemusím.
Mé oči sice nevidí tvou tvář,
ale mé srdce vidí tvé srdce.
A to je vše, co potřebuji.
Odkud jsi přišel? A kam jdeš?
Nic z toho.
Neznámo odkud a neznámo kam.
Neznámo je jako přehluboká propast.
Nezná konce.
Buď tu chvíli s námi. Odpočiň si.
Babi, nemáš nějaký chleba?
Mám.
Počkej tam.
Ano. Výborně Cafere. To je ono.
Nechoď do domu, jen počkej tam.
Ano, hned to přinesu. Vezmeš mě k sousedům.
Ano.
Babi, jsem u pohovky.
Na. Udělala jsem chleba.
- Babi. - Ano?
Co když to ten tulák někomu řekne?
Co když ho někdo viděl?
Co je zač? Co tu dělá?
Bude to dobré.
Děvče, jdu se projít, navštívím sousedy.
Chci být vidět. Aby se po mně neptali.
- A proč? - Ale no tak.
Nechat mě tu s ním…
Dobře.
Na. Vem si to.
- Na. - Kam chceš jít, babi?
Nejprv k Safiye, pak k Hatice.
Jdeme. Pojď.
Žádný běh! Pomalu!
Žádný běh. Pomalu.
Esmo.
Neboj se mě, jo?
Ne, nebudu.
Můžeš zakrýt tu díru.
To nevadí.
Před kým se schováváš?
Před všemi.
Úplně všemi.
- Ty? - Já taky.
Před všemi.
Úplně všemi.
- Proč? - Proč?
Viděl jsi mě skrz díru?
Ano.
Hele, já to dítě nechtěla.
Nejsem běhna. Bratranec mě nutil…
Je ženatý. Říkal, že mě zabije, když promluvím.
Když to začalo být vidět, říkali, že je falešně obviňuju
a zbili mě.
Nikdo mi nevěřil. Chtěli mě zabít. Máma mě pustila a já utekla.
Babičku Seher znám už od dětství. Je to vzdálená příbuzná.
Bratři, otec, strýc, ti všichni mě chtěli zabít.
Hledali mě. I sem přišli a ptali se na mě.
Slyšela jsem je odtamtud.
Kdybych sem nepřišla byla bych…
Babička roznesla falešnou zvěst.
Že prý dělám děvku v Istanbulu, a ať už mě nehledají.
Musela to říct, aby mě ochránila.
Moje jméno, pověst, já sama…
jsem teď pošpiněná.
- Esmo. - Co je?
Takhle to není.
A jak jinak? Jsem pošpiněná.
Ne.
Takové lži říkají jen zbabělí muži.
Nevěř jim. Co provedli, pošpinilo je, ne tebe.
Mluvíš, jako bys měl vzdělání. Je to tak?
Ale mě si nevšímej, jsem upovídaná.
Celé měsíce jsem s nikým nemluvila.
Byl jsem ve škole.
Ano, ale…
nikomu to nepomohlo.
Dnes mi to pomohlo.
Není ten límec příliš vysoko, Havvo?
Bude mít perly, mami.
- Musí je ukázat. - Nech toho. To je nevhodné.
A kdo říká, že si je vezmu?
Jen hádám.
Kdybychom mohly vidět ty slavné perly…
- Ach! - Ustřihla bych podle nich límec.
Že se nestydíte, všechny.
Havvo, aspoň ty měj rozum.
Švadlena je možná bude potřebovat. Podej jim je skrze dveře.
Patřily tvé matce. Budou Asiye moc slušet.
Děkuji, otče.
Vážím si…
My si toho vážíme.
Vezmu si je.
- Paní Havvo. - Jak vám mohu pomoci, pane Ziyo?
Otec mě s nimi poslal, abyste je viděla předem.
Báječné.
Cafere, kolikrát jsi tudy už prošel? Ještě víc blázníš.
Vydrž.
Díky.
Uběhlo tolik dní. Nemůžu se podívat na tvou tvář?
Znáš květinu pomněnku?
Ne.
Tak se jí vážně říká?
Ten název se mi nelíbí. Připomíná odloučení.
Odcházíš?
Ne, o to nejde.
Už se tě nebudu ptát na tvou tvář.
Jen nechoď pryč.
Neodejdu. Neboj se.
Nasbírám ti jiné květiny.
Nějaké s hezčími názvy,
které připomínají setkání.
Díky.
Tyhle jsou krásné.
Víš co?
I když bys mi žádné nepřinesl,
jejich vůně by mi dělala radost několik dní.
Rozechvěly by mé srdce.
Nevím, co je láska.
Slyšela jsem o ní, ale nikdy jsem ji necítila.
Je tohle láska?
Připadá mi,
jako by se všechno změnilo, tvary a vůně
a taky barvy…
od chvíle, co jsi tu.
Tahle maličká cimra je teď můj palác.
Už to není vězení.
Dřív jsem se bála, ale už ne.
Plakala jsem, ale teď se usmívám.
Pokud tohle všechno láska umí,
nikdy se jí nevzdám, ať už je tvoje tvář jakákoli, Íhsane.
Ty…
popisuješ nebe, Esmo.
A já viděl peklo.
Duše, které nepoznaly lásku, tam hoří.
Proto…
to se mnou nevzdávej.
Jsi pro mě jediná.
Babi, praskla mi voda. Babičko.
Co? Ano. To nic, holka.
Tohle jsme čekali. Neboj se.
Tak. Neboj se.
Děvče, hlavně nekřič. Nesmíš křičet.
Sežeň ručníky a sundej si spodní prádlo.
U kamen je horká voda, že?
- Teď bude jen teplá. - To je lepší.
Opatrně. Hlavně nekřič.
Nesmí tě slyšet. Bože, co mám dělat?
- Babi. - Ano?
- Pusť mě dovnitř, rychle. - Dobře.
Polož tu deku na zem.
Esmo, bude se ti chtít křičet.
Kousni do tohohle. Dýchej nosem.
Až ti řeknu, zatlačíš dole a vypudíš dítě.
Nebuď přede mnou stydlivá, ano?
Dobře.
Teď…
Dýchej dál. Nádech a výdech.
Vydrž. Zatlač.
Tlač. To nic. Zatlač.
Dýchej pravidelně.
Ještě zatlač.
- Tlač. - No tak, holka, zatlač prosím.
Teď zatlač.
Ve jménu božím.
Panebože…
Bože.
Panebože, díky.
Buď zticha, synku.
Taky jsem to slyšela a řekla manželovi.
O porodu bychom věděli.
Ale žádná místní nebyla těhotná. Asi skrývá tu děvku, co utekla.
Říkala jsem to Bekirovi. Už to určitě vědí.
Měli by tu nevěstku vytáhnout za vlasy, ať se poučí.
Potichu, synku.
Je to dítě. Bude plakat, ať uděláme cokoli.
Co mám dělat?
Íhsane, je někdo venku?
Ne. Ty ženy byly daleko. Určitě ho neslyšely.
- Babi. - Ano?
S vaším svolením,
a pokud souhlasí i Esma, samozřejmě,
zavolejte imáma, ať nás oddá.
Cafere, vezmi mě k imámovi.
Tentokrát můžeš utíkat.
- Utíkat? - Ano.
Dala jsem prostěradla nahoru.
Zítra ráno si je vemte
a můžete ustlat načisto.
Babi, kvůli tobě se červenám.
Asiye.
Jestli se chceš na něco zeptat ohledně té noci, do toho.
- Ne. - Snad jste už ne…
Ale babi. Nemyslela jsem to tak.
Nevím. Nějak na to přijdeme.
Dobře.
Asiye a máma rozhodne, kdo přijde na henna večírek.
Pozvěme jich mnoho, ať se nikdo neurazí.
Pozveme lidí, kolik se jich sem vejde.
Na hosty se zeptáme i pana Hüsnü. Může tu spát o svatební noci.
Máš všechno, co doma potřebujete?
Ano, děkuji, otče.
Kéž bys i ty měl všechno, abys ze mě měl radost, ale…
Mám z tebe radost, synku.
Život není vždycky takový, jaký chceme.
Jestli je toto cesta, na kterou nás přivedl,
uděláme ji co nejkrásnější.
Pozveme i pana Hamdiho?
Přece jen ti velmi pomohl.
Můžeme mu poslat telegram.
I já o tom přemýšlel.
Ano, jsem mu vděčný, ale bylo by pro něj přítěží sem cestovat.
Kdybychom ho pozvali, cítil by povinnost přijet.
Musel by zavřít obchod.
A určitě by koupil dar pro Asiye.
Finančně i emocionálně by to měl těžké.
Máš pravdu.
V tomto smyslu mohou být svatby nepraktické.
S Asiye ho navštívíme po svatbě.
Přivezeme mu dárek a vynahradíme mu to.
- Ziyo? - Ano, otče?
Zeptám se tě jen jednou.
Zkazil jsi někomu v Istanbulu život?
Tomu nerozumím.
Ale rozumíš.
Jestli ano, ochráním tě.
Jsi můj syn, ať se děje, co chce.
Jsi pro mě vším.
Jen mi odpověz.
Zemřel kvůli tobě někdo?
Zamysli se a…
řekni ne.
Řekni ne.
Řekni ne, Ziyo.
Ne.
Už o tom nebudu mluvit.
Cafere, kdo to je?
Jezdci na koních, babi.
- A kam jedou? - K vám.
Íhsane.
Esmo!
Počkat, ne!
Esmo!
Jsi mrtvá?
Řekni něco! Esmo!
Esmo!
Jsi mrtvá? Řekni něco!
Esmo!
Byla vaše čest obnovena?
Vrátím se.
Pokud něco uděláte babi nebo dítěti…
všechny vás zabiju.
Jestli jim jen zkřivíte vlásek,
oddělám vás, jednoho po druhém,
nikoho neušetřím.
Vypálím vaše domy.
A najdu si vás, i když z pekla utečete.
Teď pohřběte své mrtvé.
Cafere.
Postarej se o babi a o dítě.
Díky, strejdo. Díky.
- Babi. - Ano?
Vrátím se.
S Esmou.
Co to říkáš, Íhsane? Zbláznil ses?
Kam jdeš?
- Jsi na řadě. - Přesně. To doufám.
Podívej.
Všechno je bílé.
Jako ty.
Bez hříchu.
Takhle to nekončí, lásko.
Počkej na mě.
Vrátím se.
Počkej na mě.
Jen počkej.
Máte telegram.
Můj dobrý příteli, můj bratře Íhsane.
Kdo to byl?
No tak, pojďte!
- Jdeme! - Držte se pohromadě!
Udržte tempo, zrovna jsme vyrazili. Zachovejte si sílu!
Pomozte si navzájem.
- No tak! - Tahejte.
- Jdeme. - Pomozte si.
- Jdeme! - Tudy!
- Jdeme. - Pojďte.
Nenecháme vás hladovět!
Zaberte!
Věrní přátelé a vážení hosté,
opět vám děkuji,
že jste nás poctili svou přítomností v této šťastné chvíli.
Život mě obdaroval dvěma posvátnými dary.
Mým synem Ziyou
a mou dcerou…
naší dcerou Asiye.
Přeju jim doživotní štěstí a blahobyt.
- Amen. - Amen.
Nechť má žena odpočívá v pokoji.
Ať odpočívá v pokoji.
Dá-li bůh, shlíží na nás dnes z nebe.
Dá-li Bůh.
Hüsnü, prosím tě, promluv k nám také.
Nevěsty mají být stydlivé, ale ty bys neměl.
Nevím, co říct, pane.
Ať spolu zestárnou.
Ať jsou šťastní.
Amen.
Matko.
Dali jsme jim, co jsme mohli.
Ať Bůh udělá zbytek.
Amen, amen.
No tak, Ziyo!
Já…
ať Asiye promluví první.
Od nynějška bude mít první i poslední slovo.
No tak, pane Ziyo.
Pane Ziyo, kvůli vám to vypadá, že se k manželkám nechováme dobře.
Mlč, šašku.
Určitě si říkáte, proč jsem nechal školy,
a proč jsme se rozhodli tak náhle.
Když má matka opustila tento svět,
svěřila nám jeden druhého.
Ale bylo to mnohem dříve,
kdy jsem si uvědomil,
že jsem se do ní zamiloval přesně ve chvíli,
kdy poprvé vstoupila do tohoto domu.
Krátce poté, co jsem se rozhodl stát se lékařem a odjel,
mi došlo, že nic už nebude jako dřív.
Život, na který jsem zvyklý a který miluji, je zde
a opustil jsem ho kvůli svým ambicím.
Přiznávám se.
Měl jsem strach.
Že ztratím Asiye.
Strach z nejistoty a temné budoucnosti, která na mě čekala.
Ale naše láska přetrvala.
Takže tu před vámi přísahám,
že budu vždy střežit
a chránit Asiye.
Gülümser, pospěš a připrav silnou kávu.
A někdo ať mu vezme to pití.
Myslím, že už jsme od tebe slyšeli dost slov, synu.
Je čas,
aby nám naše krásná Asiye svým jasným hlasem zazpívala písně
a zahrála na loutnu.
Co na to říkáš,
ty moje růžičko?
Babi, ne. Budu moc nervózní.
Nervozitu si nech na potom do postele.
Božínku… Tak dobře.
Dobře, tak ano.
To ty ovládáš
tělo mé.
To ty ovládáš
tělo mé.
To ty jsi lékem, pane,
na nemoci mé.
To ty jsi lékem, pane,
na nemoci mé.
Gratulujeme.
- Nechť spolu zestárnete. - Dobře.
- Gratuluju, mé dítě. - Buďte na sebe hodní.
Šťastnou cestu.
- Tak jo. - Pomalu a opatrně.
Sbohem! Hodně štěstí!
- Já to udělám. - Prosím.
- Pojď dál. - Ne!
Aha!
- Ziyo… - Má drahá.
Ziyo, počkej.
Musíš se nejprv umýt a pomodlit.
Cože?
Slíbila jsem to babičce.
Že se nejprve umyješ a pomodlíš.
Ziyo, no tak.
Taky se pomodlím.
No tak, Ziyo.
Nikam nechoď.
Kam bych chodila, blázínku?
Asiye?
Kde jsi?
To není legrace.
Asiye.
Asiye, kde jsi?
Překlad titulků: Alena Novotná