Aboriginere og innbyggere på Torressundøyene advares
om at programmet kan inneholde bilder og lyder fra mennesker som er avdøde.
GRUNNLEGGER AV STC - SPESIALISTSANERER
Trauma er... Hvordan kan jeg beskrive det?
Man rammes av trauma når noe helt uventet skjer.
Det er et sjokk. En forandring i hverdagsrutinen.
Det er da bedrøvelsens gen dukker opp. Det er tidens tegn.
-Hva gjør en spesialistsanerer? -Vi sanerer etter dødsfall, selvdrap...
...patologisk samling og all drittjobben ingen andre vil gjøre.
Nylig hadde vi en kvinne som hadde ligget i et badekar i åtte måneder.
SANDRA TRENGER HJELP TIL Å HOLDE HJEMMENE RENE
-Ikke en jobb for de sarte. -Bare enkelte klarer den jobben.
Tror du at det er på grunn av fortiden din at du kan...
Jeg vil ikke at andre skal oppleve det jeg har opplevd.
Du er en helt.
Vi er alle skadde seler. Alle har opplevd noe. Alle.
Og siden du har opplevd begge sidene, kan du hjelpe folk å håndtere det.
Ja, det har vært en kamp. Men kampen gjør deg sterkere og en bedre person.
FEBRUAR 2019
PORT MELBOURNE, AUSTRALIA
-Var helgen bra? -Ja, jeg jobbet på Sacred Heart i går.
-Jeg var helt tom etterpå. Det var stort. -Ja.
Cheryl, dette er Brian. Han vil ødelegge kjøkkenet ditt.
-Jeg ber om unnskyldning på forhånd. -Det trengs ikke.
Vi liker jobben vår, for vi forandrer folks liv.
Vi har en kvinne som har problemer med patologisk samling.
Hun hadde et perfekt hjem, men fikk problemer da hun mistet jobben.
Hun har to eldre funksjonshemmede barn som bor med henne
så vi må hjelpe henne på føttene.
Enten er det noe dødt her. En pungrotte, en rotte
eller så er det noe annet galt her.
Vi må sydde gangen for å kunne flytte ting til baksiden av huset.
Alt på gulvet her er dyreavføring.
Alt i dette rommet er forurenset, så alt skal kastes.
Boksene råtner så de er ikke til noen nytte over hoved taket.
Som du kan se har huset forfalt i ti år, så...
...det vil kreves mye arbeid for å få tilbake dets tidligere glans.
Mamma!
OMDEFINER MÅLET OM DU IKKE LYKKES
Mamma!
Jeg tror ikke noen forestiller seg dette, for det er ikke noe man planlegger
at ens liv skal bli. Enten man er fattig, rik eller noe.
Det er ikke demografien som avgjør om man skal komme ut for noe traumatisk.
Det er omstendighetene.
Det er søppel for meg. Søppel, søppel, søppel.
-En lykkebringende katt? -Vi kan nok be den dra til helvete.
Hvis det er en omstendighet som må håndteres
så må det skje så velvillig og omtenksomt som mulig.
-Hva er dette? -En pris jeg vant på jobben.
En pris for prestasjonen din. Den må vi beholde.
Vi beholder de fargeglade for å gi farge til jentenes rom.
Vi ser på det og sier: "Jøss, for en røre."
Men de ser og sier: "Livet mitt er ødelagt."
Det var en god dag. Jeg er glad.
Der er mannen min og jentene da de var små.
-Alt dette er minner, hva? -Jeg er så glad de ble funnet.
Ser du? Det var det jeg sa. De røyker, men jeg drikker.
Ja, jeg savner... savner ting.
Jeg er usikker på hvordan det gikk så langt.
Jeg fatter ikke at jeg lot det skje. Det er ikke meg.
Den kan bli du, jeg, eller hvem som helst i morgen. Derfor dømmer jeg ingen.
Man vet ikke hva som kan skje. Livet er veldig skjørt. Det kan...
STCs HOVEDKONTOR
Vi tar oss av kjæledyrhamstring og sanering etter husdyr.
Okkuperte og ødelagt hus. Sanering av lukt, drap, selvdrap, dødsfall,
dødsbo, mugg, oversvømmelse, brannskader.
Sanering etter narkolaber, industriulykker og vi jobber for eiendommene,
så vi håndterer både fattige og rike familier.
Vi har alle kvalifikasjoner som må til for våre ansatte.
Med all den kunnskap jeg har fått siden jeg arbeidet fra en varebil dag og natt.
Jeg har en uhelbredelig lungesykdom for jeg hadde ikke rett verneutstyr.
Nå er jeg en ninja. Sett på dere ta på dere verneutstyret
ellers ender du som jeg. De har lært av mine feil.
Hvis vi går ut her, så har vi vaskerommet vårt.
Alt som har med hamstring og skitt å gjøre vaskes her.
Dreier det seg om blod eller avføring, kasseres det.
Vi gjør både inne og utendørs. Vi har luftrensere, urinsanering.
Vi har midler for å behandle gulvene og absorberingsmiddel for oppkast.
Vi har utstyr for å håndtere alt.
FORTREFFELIGHET ER INGEN TILFELDIGHET
Det er i Safety Beach. En diaréulykke på vaskerommet og badet.
Vi har en dødsulykke i trafikken.
Er du fremdeles innlagt? Det er ikke bra.
Vi tar oss dit gjennom nødfeltet.
Kan du sove i sengen? Jeg vil ikke at du sover der om den er angrepet.
Da jeg startet selskapet for 30 år siden var det i prinsipp jeg og en varebil.
Men det ble mye større enn jeg hadde trodd.
Vi var det største åstedssanerings- selskapet i Victoria.
God morgen. Du snakker med Sandra.
Hva man enn gjør i livet, skal man gi det 150 %.
Man kan være den beste toalettvaskeren på kvartalet.
Du kan være den beste... Hva du vil. Ta vare på sjansene livet gir deg.
Jeg er veldig stolt av det vi har oppnådd.
Hvem som helst kan bli sanerer. Hvem som helst kan rydde opp.
Men vi er utdannet og barmhjertige.
Med fasit i hånden så har det vært hardt.
Med fasit i hånden så er det det beste jeg har gjort.
Firmaet er som barnet mitt.
Ok, hvis du trenger noe så kan du... - Unnskyld.
Det kan være innlært atferd også. Foreldrene kan ha vært hamstrere.
Man etteraper det man ser.
Hold opp!
Ok, jeg... - Unnskyld! Kutt ut. Jeg prater i telefonen.
Det er en oksygenkonsentrator, så når jeg føler meg svak,
noe jeg gjort den siste uken, så bruker jeg den flittig i løpet av dagen.
Jeg har ikke den når jeg sover, men jeg bruker den på dagtid.
Den er veldig stille og diskré.
Jeg setter i nesegrimen og da får jeg det oksygenet jeg trenger.
Jeg har alltid hatt utfordringer i livet og jeg går løs på dem alle.
Sandra har KOLS, en lungesykdom som forverrer luftstrømmen og skader organene.
Tillatelsen er forverret og legene råder til henne å slutte med saneringene.
Vi hadde en sanering i Port Melbourne som var ganske intens.
Den tok en uke. Etter den uken begynte jeg å bli dårlig.
Det var nok alle patogenene i huset.
Det var en grobunn for en infeksjon i brystet mitt.
Jeg gikk til en lege her og han ble forskrekket over tilstanden min.
Han ringte en sykebil og skrev meg inn på Peninsula Private Hospital.
Sykehuset oppdaget at jeg også hadde hjerteproblemer.
Jeg innså at om jeg ble syk, så kunne det gå utfor ganske raskt.
Jeg vet at du elsket å sanere. Det var livet ditt i 30 år.
Var det tøft å gi...
Ja, det var det. Men det var saneringene eller helsen min.
Hva skulle jeg velge? Dessverre satte jeg helsen min først.
Men personalet er godt kapabelt.
PERSONALMØTE STC
God morgen. Unnskyld jeg er litt andpusten og har en forkjølelse på vei.
Det har oppstått en situasjon. Vi sanerte for veggelus
og oppdaget en stor mengde metamfetamin.
Det handlet om en mengde for langing.
Eiendommen hadde narkotika til en verdi av 56.000 dollar tror jeg.
Under ingen omstendigheter vil jeg at dere skal føle dere truet eller være redde.
Det er ikke oppgaven vår.
For alle nye ansikter her som jeg ikke kjenner igjen, så heter jeg Sandra.
-Føler du deg hjemme? Trives du? -Det har vært interessant.
-Jeg har ikke hatt en dårlig dag ennå. -Den kommer.
Her trenger du ikke treningssenter. Det er et tungt og slitsomt arbeid.
Du drar ut på traumajobber og du kan bli tilkalt døgnet rundt.
Jeg liker det, men jeg er veldig pågående og nysgjerrig av meg, så...
Og alle jobber er ulike. Du får se en helt annen side av livet.
-Det er alle rom. -En helsanering.
Ja, det er hele rasket.
Sosialsanering er ikke for alle. Det kan jeg forsikre dere om.
Det er en drittjobb. Det er fælt.
-Har du moppehodene? -Ja.
Skurekostene?
Suksessen vår er at vi er folk som tar hånd om menneskelige problemer.
Er du hjemme, Shaun? Det er renholderne. STC-tjenesten.
Jeg er traumasanerer fordi jeg liker å hjelpe folk.
Merkelig nok er jeg ikke så glad i å vaske.
Men du lærer mye om hvordan man er selv og samfunnet man lever i.
Det er en gyngehest der borte. Den tilhørte nok et barn.
Sånn ser det ut nå. Folk har ikke råd til å ha et hjem, å bli boende.
Jeg tror at de fleste av mitt personale har hatt det tøft en stund.
Men de prøver å komme seg.
De er en unik gjeng. Men det fine er at vi kan gjøre sånt
som bare en liten brøkdel av folk klarer.
Klienten har hatt diaré på vegger, gulv, vaskerommet og badet.
Noen av karene kom over en håndgranat.
Vi er som en familie. Vi er virkelig det. Vi har alltid morsomt.
-Vi ses siden, skatt. -Vi ses.
Jeg elsker deg og Anne.
Ok. Nå bærer det av sted. Søren. Jeg skulle ha kjørt den veien.
Jeg må slutte å banne nå, siden det spilles inn.
Jeg er som Sandra. Vi håndterer mye dritt. Det går begge veier.
Jeg mener, det er virkelig mye dritt.
Vi må håndtere klientene og så må vi håndtere dritten vi skal rydde opp.
Forstår du? Det dreier seg om psykisk helse og funksjonshemming.
Vi jobber med folk som ikke kan ta seg av seg selv.
Det er derfor vi er der, for å hjelpe dem.
Derfor dømmer vi ingen.
Jobber du med dette og er fordømmende, skal du ikke jobbe her.
Det er ganske enkelt. Ikke jobb her om du er fordømmende.
-Jeg har vært i omsorg hele tiden. -Se på arret i ansiktet hans.
-Fortell hvordan du fikk det. -Pentridge-fengselet, 1986.
Jeg var 16. Jeg satt mine første fire år der.
-Dolphins, med finner, forstår du? -Han var flink i fotball også.
-Han gjorde alt. Han er rik også. -Vel, ikke noe særlig.
Det er frokost. Vil du rocke skal det ligge i skjeen!
-Sprøyter i overflod. -Ja, Ta dere god tid her hos Dev.
-Det er sprøyter overalt. -En, to, tre...
Ja, så ta dere god tid. Husk hvor dere er.
Hva skal vi anse som personlige eiendeler av alt dette, Brian?
Det vanlige. Alt der Devs navn står, bilder, smykker, penger.
STC sanerer boliger for myndighetene.
I dag skal de pakke Devons eiendeler siden han skal flyttes.
Vi vasker ikke i dag. Vi skal bare ta ut alt skrotet.
Var forsiktige med alt skarpt. Dere tre tar hånd om dette
og Meredith og jeg tar forsiden.
-Herlig. -Det ser bra ut.
Jeg har sanert her i nesten to års tid.
Han pusser opp hele tiden. Jeg sier det med anførselstegn.
Han prøver hele tiden å pusse opp huset.
Han har en plan, men gjør aldri noe ferdig, men river bare ned ting.
Det er ikke trygt å bo der, så han flytter til et nytt hus.
Sprøytesikre hansker. Det er best jeg henter dem.
Sprøyte. Én om gangen.
Jeg vil ikke ta en bunt. Det er som pinnespillet.
Det der man lekte som barn. Jeg visste ikke at jeg trente for dette.
Jeg kjenner Devon fra et par år tilbake.
Han vokste opp og levde på gaten. Han kjente alle.
Dette er ganske talende om hvor han befinner seg, når man er her inne.
Man ser sinnstilstanden hans.
Han har lidd et stort trauma. Det er ikke morsomt.
Mange har kommet ut for traumatiske ting, men folk ser bare en narkoman.
Det fins en grunn til det.
Slik. Vi er en god gjeng. Alle bryr seg.
Alle har hjertet på rett sted. Vi er veldig spesielle.
Vi rydder ikke bare opp skrot.
Du er spesielt spesiell.
Jeg spør meg selv hva jeg gjør her, men jeg liker det. Så enkelt er det.
Jeg blåser i hva andre sier. Man må være supergod for å jobbe her.
Spøker du, for helvete? Jeg har bygd de.
Og skuffene mine. Hva skal jeg med nattbordet til uten skuffene?
Se på meg. Jeg har tre hoggtenner. Jeg er en villmann, hva?
Sånn går det når man har sittet inne mange år. Gud er en jævel. Vet du hvorfor?
Min forfar er Buddha.
Jeg er Brahman Maharaj. Det er blodslinjen min. Det kan ikke forandres.
Han er min bestefars bestefars jævla onkel. En jævla opiumrøykende fitte.
Hvis du er en idiot og du dømmer meg etter hva du ser, er du er tåpe.
Jeg elsker når folk ser ned på meg, for jeg senker dem kvikt.
Men vanligvis så er jeg idioten som går tilbake og hjelper dem opp igjen.
Det er verken kristendom eller buddhisme.
Det er bare meg som er en real jævla fyr.
Dere burde faen meg lære å gjøre det samme. Faen ta deg.
TRAUMESANERERENS SJOKKERENDE HISTORIE
Sandra Pankhurst, du har hatt et bemerkelsesverdig liv.
-Det kan man si. -Det er vanskelig å forestille seg det.
Jeg trenger ikke ekstra spenning i livet mitt.
Tror du at på grunn av alt du har opplevd gjør det ok for deg
å hjelpe andre folk å rydde opp i deres dritt?
Jeg tror at lidenskapen min kommer derfra. Jeg hater å se folk lide.
-Du vet hvordan det er, hva? Å lide. -Ja, det gjør jeg.
I 2017 havnet Sandra i rampelyset da biografien hennes kom ut.
Etter at hun sluttet med saneringene har hun forelest rundt om i Australia.
Dette er veldig rensende for meg. Etter alt slit og lungesykdommen min
følte jeg at jeg trengte en ny utfordring.
Virksomheten fortsetter i bakgrunnen og jeg trenger ikke være der daglig,
utfordringen min består nå av å bli en god foreleser og hjelpe folk.
Det jeg har lagt merke til på disse forelesninger er folk forbauset.
"Så du er virkelig." Det får meg til å tenke, det er klart at jeg fins.
De kan ikke forstå at en person som har gjennomlevd alt det, har overlevd
og kommet ut på andre siden.
Men en del av budskapet mitt er å overvinne motganger.
Vi kan alle klare det. Du er så mektig som du tror.
Gi en stor applaus igjen og hils velkommen til Drum Theatre
den utrolige og inspirerende Sandra Pankhurst.
Takk.
Jeg må ta på og av brillene for jeg begynner å bli gammel.
Jeg har dårlig syn og jeg kan ikke gå mye for lungene er ødelagt.
Så om jeg forteller hvordan det er å bli gammel ville dere hoppet av før.
Da jeg var sju år fikk jeg vite at jeg var adoptert og ikke lenger ønsket.
Foreldrene som tok seg av meg hadde et barn, en datter.
Så fikk de en sønn som døde. De fikk vite at de ikke kunne få flere barn.
Så de adopterte meg.
Fem år senere fikk de en til sønn og da sa de: "Vi har gjort en stor feil."
"Vi vil ikke ha deg. Vi vil ikke ha deg som barnet vårt lenger."
TIDLIG 1960-TALL
Som barn elsker man automatisk. Man vet ikke annet.
Du forstår ikke hvorfor du behandles dårlig, man tørster mer etter kjærlighet
siden man savner det.
Men man får det kanskje ikke. Jeg fikk det aldri.
Du er verdiløs! Du gjør alltid så her!Hva er galt med deg?
Han var alkoholiker og veldig voldsom.
Hold kjeft!
Jeg var det advarende eksemplet for deres barn.
Jeg var den som fikk juling.
Jeg ble slått her og der med en kobberstav.
Når bungalowen ble bygget fikk jeg bo der. Jeg fikk ikke være i huset på kveldene.
Jeg fikk ikke bruke doen, jeg fikk bruke grøfta.
Så jeg fikk byller. Jeg led av underernæring.
Det var mye da.
Her er jeg som en ungjente i midten der. Og søsteren min.
Broren min og så skulle det komme en til.
Dette var familieportrettet. Det ser uskyldig ut, men det er en løgn.
Her er naboene som reddet meg fra å bli knivstukket
av faren min da jeg fylte 18.
Det er jeg i midten. Ingen skjønnhet.
Da var jeg nok rundt 18 år.
Jeg kjenner meg ikke igjen når jeg ser det. Jeg kan ikke relatere til ham
siden jeg har levd lenger som kvinne enn som mann.
Så det er... Jeg ser på bildet og ser ingen likheter.
Jeg føler ingen samhørighet. Det føles som en gammel bekjent.
Jeg prøvde å være normal. Jeg prøvde å være som forventet,
for det siste jeg ville, var å være annerledes.
Her er bryllupsdagen min utenfor Williamstown Gates.
Dåpen av mitt første barn.
Jeg hadde et indre raseri som jeg ikke kunne tøyle.
Jeg holdt på å bli som faren min, som jeg hatet og foraktet.
I sølvrammen har jeg det siste bildet jeg har av barna mine.
Den står alltid lengst fram og jeg ser på det hver morgen og kveld.
Den er veldig viktig for meg. De ser så uskyldige og unge ut...
Det er en tid som også er forbi.
Andre barnet ble født og jeg kunne med letthet ha tatt det
og kastet ham mot en mursteinsvegg for jeg orket det ikke.
Da bestemte jeg meg for å dra.
Da jeg gikk, sto min eldste sønn ved døren og sa: "Ha det, pappa."
Hjertet mitt var knust i flere år etterpå.
Jeg kunne ikke feire jul, bursdager eller noe som hadde med barn å gjøre...
...for jeg ville ha dem, men jeg kunne ikke ha dem.
Og fram til i dag så er fjernsynet alltid på hjemme hos meg.
Jeg orker ikke stillheten.
Det holder meg selskap, det er lyden. Lyden av ikke å være alene.
I takt med at hun blir kjent, kontaktes Sandra av en organisasjon som hjelper
adopterte å komme i kontakt med sine biologiske foreldre.
-Hei. -Hallo, jeg er Sandra Pankhurst.
-Hyggelig å treffe deg. -I like måte. Hvordan har du det?
Jeg husker at du sier i boken at du ikke ville grave i det,
så jeg ble overrasket da du sa at du tenkte på det nå.
Jeg har aldri tenkt på å lete etter mine biologiske foreldre,
for om første paret ikke ville ha meg hvorfor skulle det andre ville det?
Særlig når jeg er transperson. Det kan komme som et sjokk.
Jeg er åpen, men forsiktig, om du forstår hva jeg mener.
Ja og det er ganske vanlig. Det er viktig å gjøre det i ditt tempo.
Det kan vekke mange sterke følelser, noen av dem er uventede
siden de kommer fra barndommen vår.
Det fins mange myter rundt adopsjon og det er veldig romantisert.
Fokuset ligger på at babyen eller barnet går til en god familie og det er herlig.
Det fins ingen tanker om hva som må ha hendt før adopsjonen.
Mange adopterte føler et savn fra de var barn, som de ikke riktig forstår.
Foran alt kjenner de seg forlatt, at de ikke hører hjemme eller passer inn.
De føler seg aldri som en del av familien.
En dyp sorg. Tapet.
Iblant begraves den veldig dypt og iblant er den hele tiden til stede.
Det kan nok hjelpe om du forstår hva som skjedde på tidspunktet du ble født.
Det var vanlig at unge, ugifte mødre ble fratatt babyene sine.
Enten helt uten deres samtykke
-eller de ble tvunget til å gi samtykke. -Ja.
Jeg vil ikke at hun lider eller føler ubehag på grunn av dette.
Hvis det skjer, så avslutter vi det da.
Om hun er det minste som du, Sandra, så er hun veldig sterk.
Hun må være en tøff gammel kjerring for å være så sterk som jeg.
Nå ja, vi får se. Det er jo det også. Vi vet ikke hvordan hun vil være.
Eller om hun engang lever.
Det er trolig en av de viktigste tingene, å se om vi kan finne henne...
-Ja. -...og om hun lever eller er død.
I dag har vi kurset for åsteds- og traumasanering.
Her er boken vi bruker.
Her er emblemene du får sette på uniformen når dere tar lisensen.
Kvalifikasjonene er anerkjent i hele verden og de er viktige å ha
så vi holder så høyt nivå som mulig.
Jeg vil bare tilføye at dere er på en eliteutdannelse.
Det fins mange som sier: "Jeg kan traumasanere. Jeg tåler mye."
"Hva kan du om mikrobiologi?" "Hva har det med saken å gjøre?" Alt.
Her ser vi en hudcelle.
En rød blodcelle.
Hvis vi går litt lenger har vi mesling, hiv og influensa. Det er der vi jobber.
Det er fienden som vi kjemper mot.
Nei, nei! Nei, kamerat.
Der ser dere blodet på overflaten. Det går rett gjennom teppet.
Det går rett gjennom underlaget og her ser dere hva dere finner.
Før vi hadde traumasanering, så var det familiene som måtte rydde.
Jeg tror ikke at det er så sunt å få se det,
for det blir det siste minnet de får.
Når noen blir knivstukket i en lenestol så sitter de der og forblør.
Vi må få bort blodet, bakteriene, markene, stanken.
Nedbrytning. Kroppen brytes ned veldig, veldig raskt.
Kroppens enzymer starter nedbrytningsprosessen og fordøyer den.
Det går rett gjennom teppet, det underliggende og gulvplankene.
Langs gulvbordene helt ned til bakken.
Men dette er noe de ikke trenger å se. Det er et sjokk for systemet
og de bærer med seg bildet innprentet i hjernen for resten av livet.
Når man sprayer for å løse opp blodet, så suger man det opp samtidig.
Dette er eneste leketøyet vi trenger.
"Åsteds- og traumasanering biologisk oppsamling."
Det fremste vi skal lære oss her er sikkerhet. Det kan være strømsikkerhet,
bakterier eller virus. Det største sikkerhetsaspektet er dere psykiske helse.
Dette arbeidet påvirker dere psykisk.
Det kommer til å tære på dere.
Selvmord.
Selvskading.
Drap med hagle. Om dere ikke skjønte det, så var det et skudd i hodet.
Det er han på taket.
Biler. Biler er et mareritt.
Det er sånt her som dere vil tenke på.
Har dere ikke har en prosess, folk å prate med eller kjenner igjen symptomene
så vil dere få problemer og da kan det ende ille.
Dere har en jobb å gjøre og den er tøff, men dere må legge det i en boks
og vite at det kan ligge der trygt uten å påvirke livet ditt.
Fortell, så mye som du trenger. Det beste er å prate ut, få det ut.
Når du har fått ut det blir det lettere å gå tilbake til hverdagen.
STC-ANSATT
Boligen har ikke strøm eller vann.
Ikke stoff, ingen knuste glass eller noe farlig. Ikke noe åpenbart, i alle fall.
Liket ble hentet nylig. Saner med forsiktighet.
Det er et drap-selvmord. Det blir mordbiten vi håndterer.
Selvmordet skjedde nok utendørs ifølge nyhetene.
Så, hvis det var utendørs så tar naturen seg av det.
På nyhetene sa de at det var en mor og hennes sønn.
Ok. Heldigvis får vi ikke sånne detaljer.
Vi får bare den trolige årsaken, våpnene og stedet. Det er alt.
Det står aldri om det er en far, sønn, mor, datter. Jeg foretrekker det sånn.
For det meste prøver jeg nok å unngå å tenke på detaljene.
Jeg verken ser eller hører på nyhetene om forbrytelser, sånn håndterer jeg det.
Jo flere detaljer vi får om hvem som var der, hva skjedde, hvordan noen døde,
sloss de, alle sånne detaljer kan jeg spille opp om og om igjen.
Forhåpentligvis er det ingen på stedet som kjente ofrene.
Det jeg prøver å gjøre om klienten er der, før ville jeg si noe trøstende,
men det er ikke noe du kan si som kan gjøre det bedre.
Det fins ikke noe ord eller setning. Å være der holder.
Jeg arbeider så stille jeg kan.
Jeg trenger ikke vite hvem eller hvorfor.
Jeg vil vite det nødvendige for da kan jeg holde dem fra hverandre.
Det er bare en sanering. Jo mer man vet, desto mer komplisert blir det.
Hvordan var det på jobben i dag? Var det ok?
Det var tøft. Det begynner å påvirke meg. Særlig når det er barn innblandet
eller om det har noe med barn å gjøre, når det fins et barnerom eller så...
-Det blir mørkere, på et vis. -Ja.
For meg føles brytepunktet når man føler at man mister kontrollen.
Ting du før hatt kontroll på, men nå blir man en bisitter.
Som å innse at mann er i bassengets dype del uten å vite hvordan man havnet der.
Tror du at det påvirker din følelses- messige tilstand? Håndterer du det?
-Ja, det påvirker meg. Helt klart. -Ja.
Man innser at dårlige ting skjer hele tiden. Det er konstant.
Folk dør på grusomme måter hver dag.
Sandra fikk en kraftig lungebetennelse. Etter en uke på akutten
kommer hun seg nå på rehabiliteringsavdelingen.
Jeg mistet vannflasken, jeg kunne ikke reise meg fra gulvet.
Jeg fikk et angstanfall. Jeg spydde, spydde og spydde.
Jeg kunne ikke slutte å hoste. Jeg kunne ikke få tilbake pusten.
Jeg visste at jeg måtte ringe professor Langdon og legges inn akutt.
Hver gang jeg har dratt inn til sykehuset med lungebetennelse eller lignende
så hører jeg folk som blir kvalt, får hosteanfall og skriker.
Man hører om folk som dør hele tiden på grunn av pustebesvær.
Det er nok den skjebnen som venter meg.
Døden plager meg ikke. Det er selve prosessen med å dø som plager meg.
Når du først dør, så er det slutt.
Hei, Jackie.
Kom inn, skatt. Jeg ventet meg ikke å se deg i dag.
Kjør aldri bil med henne om kvelden. Hun driver en til vanvidd.
Hun syns at jeg er den verste sjåføren. Hun er den verste passasjeren.
Vi var så nær å bli uvenner. Hun kan faen ikke kjøre.
-Jeg er en dyktig sjåfør. -Jeg ville knuse skallen på henne.
Jeg ga blaffen i at hun var eldre. Jeg syntes at det burde være tillatt.
-Hva har du drevet med? -Jeg har sett på hvordan de arbeider.
-Som du kan se... -Stalker du dem?
...der er Trudy, på kontoret. Hun jobber non-stop. Hun er veldig god.
Det er tomt på fabrikken. Noen parkerer på min plass. Det liker jeg ikke.
Jeg rehabiliterer nå, men jeg må sakte ned for jeg tar i for hardt.
-Jeg har problemer å løfte beinet. -Du har aldri hatt problemer med det.
-Nei, vanligvis er jeg lettfotet. -Jeg vet det.
Jeg er heller i live enn død.
Tidligere var jeg mer fatalist. "Dør jeg, så dør jeg. Lever jeg så lever jeg."
Men nå så vil jeg leve. Jeg har fremdeles fjell å bestige.
Ærlig talt så under de siste seks månedene så var du...
-..."sykt lei av å være syk". -Ja, helt klart.
Du sa det til meg og du mente det.
Det var en varselklokke, for om du gir opp, så dør du.
Jeg har vært sykepleier så jeg tror på det. Hun følte seg ikke bra og jeg tenkte
at det var på tide å ta fram den svarte kjolen. Men hun har kommet seg.
-Når hun banner til meg har det hun bra. -Djevelen bærer Prada. Jeg gir ikke opp.
Det er Tingeling.
Hun er den vennligste og den eldste katten vi har. Vi har tre.
Jeg er ute og går med hunden.
Hvis du ikke vet hvordan, så viser jeg hvordan du går tur med hunden
Akkurat. Du har så mange sanger i hodet. Du har det. Du kan alle sammen.
-Vi får låtideer hele tiden. -Ja.
-Det er bra. -Vi planlegger å skrive en ny sang...
...om en tannlege. Den skal hete "Dental Rock".
-Det blir bra. -Vi er begge med...
...i et band.
Vi er begge med i et band som heter The Odd Bods.
Og vi fins på YouTube. Ok, Google. Black Jacket på YouTube.
Det er jeg som synger her.
Vi treffer mange folk som ikke klarer av å ta seg av seg selv,
så vi tar oss av deres eiendommer regelmessig.
De kan ha stoff- og alkoholproblem. Psykiske plager eller en hjerneskade.
Så vi drar dit og sørger for at de lever i et rent hus.
Vi puster en lettelsens sukk når de har gjort alt.
De er virkelig en ordentlig livline for oss.
-Hvem er din yndlingssuperhelt? -Hvem tror du?
-Kanskje Supermann. -Kom an. Det var vel opplagt?
Helt siden jeg flyttet hjemmefra har jeg alltid trengt hjelp.
Det er en Cheer Bear med sitt moderne mageemblem.
De kjenner en større nærhet til oss siden vi bare er renholdere.
Vi liker å få folk til å føle seg trygge og bekvemme, men vi kan ikke trylle.
Vi er verken psykiatere eller psykologer. Vi kan bare gjøre vårt beste.
-Hvor lenge har du vasket her? -Rundt et år. Kanskje litt mindre.
Vi har et slags forhold nå.
Det tar en halvtime for dem å vaske. For meg vil det ta to dager.
Jeg har noe som ser ut som en ninjastjerne som holder skallen min sammen.
Jeg har et knestøtte for å kunne gå.
Jeg må slite for å åpne og knyte hånden min.
Etter ulykken måtte jeg lære å gå, snakke, tenke.
Jeg gikk fra baby til 31 år og så måtte jeg begynne på babystadiet igjen.
Verdien på penger, alt.
Det var ganske tøft. Men jeg hadde lært det en gang, så det var lett.
Det skjedde 23. desember 2001, så en hyggelig julegave.
Hva skal jeg gjøre? Gråte?
Hvem skal bry seg om meg om jeg gråter?
Ingen bryr seg så det er best å kjempe på, smile og ikke uroe seg over det.
"Hvorfor kom jeg ut for det?" Det skjedde. Gå videre.
Ingen bryr seg om hva du kom ut for.
Sånn er livet. Visse får det tøft, andre får det enkelt. Sånn er livet.
-Er det noe vi ikke får spørre om? -Nei.
Er det noe du foretrekker å prate om?
Nei, vi kan være litt frekke for jeg vil skrive en bok til.
I går fikk jeg vite at jeg har en hjernesvulst.
-Sandra! Herregud! -Jeg falt virkelig og rev meg opp her.
-Hvordan er det med... -Pusten?
Det er bedre men det vil alltid være et problem
for jeg har en halv lunge her og seks klaffer på den andre siden.
-Hva skal du gjøre med svulsten? -Jeg fikk vite det i går...
...så spesialisten skal ringe meg. Det er alvorlig, men den er godartet.
Uten videre seremoni, ønsk dagens stjerne velkommen: Sandra Pankhurst!
Takk.
Jeg ville være normal. Verken mer eller mindre.
Det var derfor jeg giftet meg og fikk to barn. Men jeg klarte det ikke.
Jeg tenkte: "Jeg må vekk herfra for barnas velbefinnende."
SENT 1970-TALL
På den tiden var skilsmissegrunnen homoseksualitet.
Dommeren erklærte at jeg ikke fikk snakke eller røre barna mine
for da ville de smittes av det jeg hadde.
Visste du da at du ville utføre en transisjon?
Jeg visste det ikke da. Jeg visste bare at jeg var annerledes.
Jeg visste at jeg var mer feminin, men jeg var forvirret.
Etter å ha hengt på homsebarer som sjokkerte meg i begynnelsen
for jeg så menn kysse menn og kvinner kysse kvinner.
Det var så fremmed for meg.
Uansett så hørte jeg noen si at man kunne ta hormoner og sånt
og forandre kroppen din og bla, bla. Da innså jeg at jeg måtte gjøre det.
SENT 1970-TALL
Jeg tenkte: "Hva skal jeg gjøre?" Jeg var med i noen dragshow.
Jeg prostituerte meg på gaten i St. Kilda.
Jeg var på rommet mitt og det var utsmykket som hos de rike og berømte,
for jeg tenkte at om det ser glamorøst og fantastisk ut, så tror de jeg er rik.
"Hun må tilhøre eliten."
Av samme grunn var det mye narkotika.
På den tiden brukte vi Mandrax. Greien med det var at de gjorde deg kåt.
Som prostituert var det en stor inntektskilde for meg.
Mann gjorde trick som aldri før, som rene sirkusnummeret.
Man selvmedisinerte seg så jo mer man tjente, desto mer gikk til en selv.
Mann sløser og gjør uvanlige ting. Alt for å overleve.
Hva har du lært om mennesket? Har du håndtert traumet?
-På sett og vis... -Hvordan det? Det var fælt.
Føler du deg noensinne trist? Vi andre lurer på: "Hvordan?"
Hvordan tok du deg sammen? Hvordan...
Her er artisten Sandra da hun hadde 95D i bryststørrelse.
Artistnavnet mitt var Celestial Star, men de kalte meg Celestial Monstar.
Så... Nå er brystvortene mine midt i ingen steder.
Jeg må bruke kyllingfileter.
Der prostituerer jeg meg i Hay Street, Kalgoorlie.
Kundene kom inn i rommet og stoppet der.
Vi hadde et kar for å vaske og sjekke dem før noe ble gjort.
Her var jeg yngre, mer uskyldig. Ikke så syndefull som nå.
Livet mitt har vært som en berg-og-dalbanetur.
Gift, utfordret, vellykket, mislykket, gift.
Så har vi vitnemålet om voldtekten.
Han havnet i fengsel.
Det var en ganske fæl erfaring, men det var det.
Så har vi dette grusomme antrekket som jeg syntes jeg var fantastisk i.
Men det var det nok flaks at hundene ikke var ute. De hadde jaget meg.
Dette er da George og jeg giftet oss.
Her er Johnny Hotcock,
som jeg hadde en affære med på slutten av forholdet mitt med George.
Livet mitt har ikke vært en fullstendig katastrofe.
Det har vært den ene erfaringen etter den andre.
Noen var gode, andre dårlige, sånn er det for alle. Vi har både godt og dårlig.
Jeg innså at livet gir deg en god historie
og siden gir det deg en dårlig en også.
Og det var takket være voldtekten at jeg kunne forlate prostitusjonen
for jeg klarte det ikke lenger.
Derfor sier jeg at man ikke skal gi opp og være positiv
for man vet ikke hvordan det ender eller hvor man havner.
Når hun begynner å lete etter foreldrene sine, tar saksbehandleren kontakt.
Hennes biologiske mor lever.
-Hallo, Sandra. -Jeg rekker ikke møtet i dag.
Jeg har akkurat avsluttet personalmøtet, men moren min skal ringe meg.
For Margaret fra adopsjonsbyrået har kontaktet meg.
-For noen fantastiske nyheter. -Ja, det er det.
Hun arbeider fremdeles. Tre dager i uken. Hun er frekk som jeg.
-Herregud. -Ja.
-Hva gjør hun? -Hun er lærer. Kunstlærer.
-Hun lærer ut teater. Teater og musikk. -Du spøker.
-Så... -Det er litt som du da...
Ja. Vi er begge skuespillere.
Så hun vet naturligvis at du er kvinne.
Ja, det hadde hun ingen problemer med. Og hun er skotsk.
-Er hun skotsk? -Ja, så jeg tenkte...
-Hold opp! -Jo.
-Herregud. -Jeg får ta på meg en jævla kilt.
-Jeg er overlykkelig. Jeg er det, Sandra. -Ja.
-Gratulerer. -Takk, skatt.
-Jeg håper du får en herlig prat. -Ok, skatt. Ha det.
-Klart. Slik. -Hvordan føltes det å høre det?
Ok. Jeg var verken overlykkelig eller likegyldig.
Det var bare en nyhet.
Hun har tre barn, voksne barn. De er rundt 60, for jeg er eldst.
Det var ikke hennes valg å gi meg bort. Hun ble tvunget.
Hun fikk ikke mulighet til å beholde barnet.
Foreldrene hennes hadde sagt at jeg hadde dødd under fødselen
og at hun ikke skulle tenke på det mer. De dro inn, tok det bort og dro.
Hun skal ringe en kveld rundt ni.
Vi får ta det derfra siden.
-Det er hele bakgården, all søpla. -Jøss.
-Vent til du ser innsiden. -Hvordan kan noen leve sånn?
-Det er trist. -Det er hamstring.
Forskjellen mellom hamstring og skitt er om det er mat innblandet.
Dette er det beste rommet.
-Jøss. Det er for mye for meg. -Vet du hva? Om et par dager...
...så er huset tømt og siden sanerer vi det. Ja.
-Vær så god. Nei, jeg tøyser bare. -Jeg kan ikke gå inn der.
FORRETNINGSSJEF STC
Dette er en nivå ni hamstringsjobb. Mannen har dødd.
Ser du hvordan organisert det er? Det er tiår av aviser.
De fleste gjenstandene her er papir eller vann.
Det fins rundt 40-50 sånne, men de har vært her så lenge at de er tomme.
Det er ikke vann igjen.
Her er stuen. Det er så mye, hva?
Vi ser virkelig hvor mye det er. Æsj, det der er fuktig.
Å, det er et hull i taket. Det er det som stinker.
Vi har dyreavføring her, så det fins eventuelt rotter eller mus.
Jeg hører en lyd. Hva er det?
Man prøver anslå hvor mye som fins her. Hvordan mange vi må være.
Hvor mange som kan arbeide trygt her.
Oi, ok.
Ja, dette var virkelig knusende for søskenet hans
for de møttes alltid utenfor huset.
For familien var han den morsomme onkelen og en herlig varm mann.
Man tenker på den avdøde. Hva som førte dem til dette.
Jeg trodde du hadde te i termosen din.
Kaffe.
Jeg trenger ti kaffe om dagen for å klare en dag.
-Jeg elsker jobber som i dag. -Ja, de er gode.
Det er fascinerende at folk som har vært naboer i 20-30 år med noen
aldri har innsett hvordan det så ut inni huset. Mange naboer aner ikke noe.
Det stemmer. Ni av ti ganger møter man noen på vei til en jobb
og hadde man møtt dem på gaten, hadde man ikke mistenkt noe.
De ser ikke skitne eller upleide ut. De er fullt fungerende som vi er.
Man kan ikke ta en person på gaten og vite hvordan hjemmet hans ser ut.
Vi skal kaste alt. Vi skal visst finne en forlovelsesring her.
Det er umulig å vite hvordan han overlevde dette.
Han satt nok der og så på tv.
Vanligvis trigges dette av et traume. Om de har har mistet noen.
Det kan også handle om generasjoner. De kan ha hatt en periode
da de levde knapt så de har vanskelig for å kaste ting.
Jeg tror at vi alle er to dårlige valg unna å leve akkurat dette livet.
Enten de blitt ruinert, psykisk syke, trauma.
Det er også en felles historie. Vi er barmhjertige, for vi vet.
Uansett størrelsen av det. De kan virke mer ukontrollerte,
men det har vært tidspunkt i livet mitt da jeg har mistet kontrollen og gikk vill.
Personlig føler jeg at vi har delte opplevelser.
Her er mine kunstverk. Pensler.
Jeg har en bakgrunn innen innredning og eventplanlegging.
Jeg har samlet mye i løpet av årene.
Den fargen skapte jeg med Porters maling.
Og dette er penslene jeg brukte.
En av seriene mine på tilstelningen var "simple en masse".
Det var ganske enkelt gamle pensler i glassmontere.
Jeg elsker det, det er min estetikk. Kom her, jeg skal vise dere.
For meg å komme hjem til det her, jeg vet at det ikke er perfekt,
men det gir meg fred og sinnsro.
Rotet i hodet mitt speiles ikke i rotet i huset.
En ting jeg merket med klientene våre er at de drar ned alle gardiner
for å gjøre det så mørkt og elendig som mulig.
Når jeg ser et rom fullt av skrot, så bærer man på alt det.
Dette ser ut som jeg hamstrer men det gjør jeg ikke. Jeg lover.
De er fra et palass i India. Gullkaktuser.
Discokuler. Vaser. Vinflasker i kasser.
Dette er etter at jeg kastet greier som tilsvarer to ett-tonnslastebiler.
Det var fra min hamstringstid og det er sånn jeg har et bånd til hamstrerne.
Hvor raskt og samtidig langsomt som det bygges opp og tar over.
-Jeg vil at vi får alt gjort her inne. -Ok.
Så har vi to dager på å ta utsiden.
Jeg hamstret og det var først da jeg trengte bli kvitt det
at jeg innså hvor mye det var og hvor vanskelig det var å kvitte seg med det.
Jeg kastet det på fyllinga med pappa en dag.
Jeg ryddet skrot ut av livet mitt og hjemmet mitt.
-Der er en rotte! Den løper! -Nei, nei!
Av alt jeg har gjort i livet mitt ventet jeg aldri
at jeg skulle jobbe som traumasanerer.
Det er en av de mest givende tingene jeg har gjort.
Vil du ha vann, skatt? Jeg er tørrere enn en død hunds dåse.
Som Sandras venn lærer jeg hele tiden nye ord.
Det kommer alt mulig ut av munnen min. Men du skulle se alt som har gått inn.
Det tar aldri slutt. Alt faller på plass. Det er utrolig.
Du har ikke fortalt historien din.
-Nei. -I det hele tatt, egentlig.
Jeg vet bruddstykker, men du har ikke vært åpen om det.
Og etter berømmelsen din og du har blitt kjent, så er du den samme.
Jeg er beryktet. Hver hund har sin dag, en kjøter har to.
Hvem kunne ha ant? En liten gutt fra West Footscray.
Sandra Pankhurst, du er en fantastisk kvinne som har overvunnet sånt
som ville ha knust de fleste av oss.
Du har måttet holde ut vold og hat av det verste slaget
men du har reist deg og støtter andre gjennom jobben din og forelesningene.
Jeg snakker om livet mitt for å fremme omsorg, barmhjertighet og verdighet.
Respekt og vennlighet.
Positivitet og viktigheten av å se på helheten.
Med tanke på bakgrunnen min er jeg stolt over den jeg har blitt.
Vi er alle knust. Alle trenger kjærlighet og å bli behandlet med respekt.
Alle trenger å føle tilhørighet.
Kom an, alle sammen.
Siden du har opplevd begge sidene kan du hjelpe folk å overvinne smerten sin.
Ja, det har vært en kamp.
Men kampen gjør deg sterkere og til en bedre person.
Jeg er grepet av alles respons.
-Hei, hvordan går det? -Strålende og du er strålende også.
Takk, elskling.
For en som har vokst opp uten kjærlighet så tror jeg det fins mye kjærlighet her.
Tilståelsen er overveldende.
Vær positiv, vær sterk og gjør ditt beste. Takk.
Mange takk. Fikk du noensinne vite hvem foreldrene dine var?
Jeg fikk vite hvem moren min er for et par dager siden.
Første brevet ble sendt til henne på alle hjerters dag. Det føltes passende.
Og hun fikk mer enn gjerne ta kontakt med meg.
Men adopsjonsbyrået ringte i dag og sa at hun har blitt dårligere.
Hun har opplevd brystsmerter. Hun er litt forvirret.
Hun har mistet noen kredittkort de siste dagene
så jeg ba Margaret om å stoppe prosessen.
Hensikten min var aldri å gjøre henne opprørt.
Men siden hun virket så trist så brøt jeg sammen og gråt i dag
og jeg sa til dem: "Jeg vil ikke at det blir sånn. Vi lar det være som det er."
Er det meningen, så skjer det, men om jeg ikke treffer henne, så får det være.
Jeg har ingen lengsel etter å ha en familie eller noe sånt.
Jeg hadde ingen da jeg vokste opp, så det er ikke noe jeg vil ha.
WHO har erklært koronaviruset som en global pandemi.
Millioner i Melbourne ruster for en fullstendig nedstengning,
der hverdagen vår blir et minne.
MARS 2020
Yrket vårt er å rydde opp etter trauma, så personalet må være forberedt
for det verste mulige scenarioet. Vi vil få det travelt.
Hei, Sandra, hvordan har du det?
Nei, det er ingen fare. Jeg ville bare høre hvordan du har det.
Høre hvordan det er.
ETT ÅR SENERE
Hei. Det er Sandra Pankhurst. På nyhetene på Channel 2
snakket journalisten om muskelforskning rundt stamceller.
For jeg har KOLS og emfysem.
Jeg har måttet holde meg hjemme fra jobben i et år.
Det er mitt eget firma, på grunn av covid.
Jeg tror at jeg har muskeltap og brister i huden
og dessuten har jeg gått ned mye i vekt.
Så jeg er interessert i å vite om det fins noe forskningsprogram.
Det ville hjelpe meg å begynne å leve igjen.
Absolutt. Det fins nok ingen klinisk studie ennå, men la meg sjekke det.
Ja. Ja. I takt med årenes gang
har jeg blitt stadig svakere. Det har ikke gått så bra for meg.
De kan teste det på meg. Iblant er jeg som et dyr.
Jeg kan ikke handle selv lenger.
Jeg kan ikke re opp sengen. Det har jeg ikke kunnet på en stund.
Jeg kan ikke støvsuge eller vaske gulvene.
Jeg er ikke like selvstendig som før og det er veldig frustrerende.
I morges spurte legen om jeg hadde en pleiepakke
eller lignende på plass og jeg sa at jeg tjener for mye for det.
Jeg sa: "Men jeg skal ha aktiv dødshjelp."
Jeg sa: "Jeg tror på livskvalitet, ikke livskvantitet."
For meg føles det veldig skremmende å tenke på det og utføre det.
Nei, slett ikke.
Hva har han på hjertet? Unnskyld.
Og det sprer seg med en hastighet vi ikke har sett noe sted i landet vårt.
Victorias innbyggere vet. Vi har gjort det før. Vi vet hva vi skal gjøre.
Det fins bare fire grunner til å forlate huset sitt.
Handle nødvendige varer og tjenester når behovet oppstår.
Om du ser tilbake på livet ditt, hva vil du si til ditt yngre jeg?
Vær snill mot deg selv. Det er ikke din feil.
Det vil alltid at finnes traumer. Alle har ulike livsstiler.
Alle har en trist historie.
SANDRA TRENGER HJELP FOR Å HOLDE HUS VASKET
Det er derfor jeg mener at mennesker må knyttes sammen.
Hei, elskling.
-Hvordan går det? -Velkommen tilbake.
Folk burde høre sammen med hverandre.
Jeg hadde ikke visst om klientenes eksistens uten denne jobben.
De er usynlige.
Det handler ikke bare om sanering, men også om hvem vi gjør det for.
Som mennesker trenger vi mennesker.
-Hvordan har du det, Lauren? -Bare bra. Hvordan føler du deg?
-Jeg har ikke vært hos deg før. -Ikke det?
Bare tørk støv og vask.
Sønnen min skal være her over helgen, så jeg pynter huset.
Er du ikke glad for at jeg drar? Hva er det? Pauline vil være her.
Hun passer på deg.
Det er en viktig dag i dag.
Vi skal til Sydney på en konferanse for framtidens kvinner.
Sist jeg forlot huset mitt var nok i mars i fjor.
Men dette blir ikke langvarig. Det er bare en hump på veien
og vi skal komme oss forbi og gå videre.
Du velger selv hvordan livet ditt skal bli. Man må se livets positive side
og innse at livet har mange gode muligheter for oss.
Se forbi røykteppet og bestem hva du vil ha ut av livet.
Du når kanskje dit, kanskje ikke. Hvem bryr seg? Men du prøver.
Du satser 150 % og gjør ditt beste.
FIRE MÅNEDER SENERE
Hei, Zoe. Hvordan går det? Bra? Hva er dette? - Meredith!
-Hvordan går det, Brian? Du er utslitt. -Det har vært en lang dag.
Jeg vet det. Jeg visste at det ville bli en lang dag.
Jeg ville samle alle sammen så dere får alle høre det samme.
Sandra gikk bort i morges, rett etter midnatt.
Det blir ingen begravelse. Sandra ville ikke ha noen.
Sandra har uselvisk donert kroppen til medisinsk forskning.
Hennes sønn Brendan holdt henne da hun gikk bort.
Han fikk vite at hun fikk palliativ pleie for fem uker siden.
Sandra knyttet veldig sterke bånd med sønnen sin.
Hun ringte meg fredag morgen
og sa: "Jeg vil at du skal vite at jeg drar hjem i dag."
Jeg sa: "Herlig. Hva skjer?"
"Han skal hente og ta meg hjem," sa hun.
Da vi pratet mandag kveld, spurte jeg om hun trengte noe
og hun sa nei og jeg sa: "Vi høres i morgen."
Og hun sa: "Du trenger ikke ringe meg i morgen."
"Er du sikker?" spurte jeg. "Ja," sa hun. "Ok, jeg ringer på onsdag."
Men vi kom aldri dit.
Jeg har fått høre at han vogget henne da hun gikk bort.
Og jeg tror at det var det som gjorde at hun kunne slippe taket.
Og hun fikk gå bort i fred og ro.
TIL KJÆRLIG MINNE OM SANDRA
Hvordan vil jeg bli husket?
Som en vennlig person.
Verken mer eller mindre.
Norske tekster: Per Olav Wiborg-Maurstad