Hej, vi er Kids in the Hall. Jeg er Mark, dette er Dave.
Bruce og Scott.
Hej.
Og Kevin, jeg er her. Vi er fem.
Jeg ville så gerne være med i Kids in the Hall.
Jeg så et af deres shows på Rivoli,
og tænkte: "Hvad kan jeg gøre på Saturday Night Live,
"der er så sejt og friskt som dette?"
Jeg husker første gang, jeg så dem på Rivoli.
Jeg syntes, de var sjove, kloge og originale.
Det var slet ikke som det, vi lavede på SNL.
Nu sætter jeg mig strategisk for enden, magt-positionen.
Kids in the Hall fik mig til at grine.
Og næsten intet får mig til at grine.
Jeg tror, vi er klar til at starte showet og lade nedslagtningen begynde!
FOR TIDEN VISES KIDS IN THE HALL
Man kan ikke snyde en dedikeret comedy-fan på kvaliteten,
og det er det, Kids in the Hall er.
Jeg knuser dit hoved.
Var du til comedy, kendte du til Kids in the Hall.
Hvis ikke, hvad lavede du så?
De var bare skidesjove.
Værsgo, Bruce.
Jeg har et kålhoved.
De var den eneste comedygruppe, der afspejlede Generation X.
Ingen var mere indflydelsesrige end dem.
De gør det bare. De er ligeglade.
Ved du hvad? Jeg er en dårlig læge.
Anarkistisk, oprørsk.
Unikke.
Canadier!
De lærte mig, at ting kunne lade sig gøre i Toronto.
Det var en stor indflydelse.
Ond! Uhøflig og ond!
De var banebrydende, multi-seksuelle og multi-kønnede.
Hvad de end var.
Hvis du er bøsse, og vi får øjenkontakt, er beskeden modtaget!
De spillede damer med sådan en empati. Og nogle gange var de smukke.
Man skal kunne se det sjove i nogle ret mørke steder.
Far drak.
Men det hjalp mig at være fjollet, som en forsvarsmekanisme.
Comedy behøver ikke komme fra en sump,
men mange af os er skadet gods.
Comedy handler om en ting i sidste ende, at grine ad døden.
Vi kom sammen for hinanden,
og vi bliver ved, til vi ikke kan længere.
KIDS IN THE HALL: PUNK-KOMIKERE
Her er vi med Kids in the Hall. Det føles episk at have jer her.
-Så har du aldrig set noget episk? -Tak.
Det var i Calgary.
Dette er skrivemaskine-scenen. Jeg må være...
I forsøget på at lave comedy væltede vi ind i Loose Moose Theatre.
Det var teatersport, en meget demokratisk form,
konkurrencepræget improvisation. Det var vildt, og publikum var tændt.
Og nu The Audience-holdet,
store Bill Gimell, store Norm Hiscock, større Mark McKinney og enorme Frank...
Det var genialt. Hvis jeg skulle tænke mig vej til scenen,
kunne jeg aldrig gøre det.
Det skulle være tilfældigt og uden tid til omtanke.
Jeg gik på Mount Royal College.
Jeg var ved at gøre forretning, da jeg gik ind i Teatersport.
Det føltes som at komme ud af skabet.
Som at finde en religion.
Jeg så, hvordan de fandt på ting på scenen, og tænkte:
"Fuck. Det vil jeg gøre."
Det gik hurtigt, da jeg kom til Loose Moose.
I løbet af to måneder mødte jeg Mark.
Jeg husker tydeligt, en af Bruces første scener var at male scenen
med sit hoved.
Jeg husker, at han lavede en scene, hvor han skulle bruge et klaver,
og han var så lang tid om at øve, og jeg sagde:
"Hvor lang tid skal du bruge?"
Det er mit første minde i vores komplicerede, smukke venskab.
Jeg mødte Kevin i den første Second City improv-workshop,
jeg var til i Old Fire Hall.
Vi blev parret tilfældigt til en øvelse.
Vi lavede spejløvelsen, hvor vi spejler hinandens bevægelser.
Vi begyndte at gøre det på en sjov måde.
Vi havde en kemi med det samme, og enhver comedy-kemi
er som at blive forelsket i en.
Han var som min første kæreste.
Det var kærlighed ved første blik, fordi vi kunne få hinanden til at grine
og fange hinandens rytmer øjeblikkeligt.
Og det ændrede sig aldrig.
Det er det mest forbundne, jeg har følt mig med en anden komiker.
Da timen var slut, spurgte jeg Dave,
om han ville være med i min trup, og jeg havde ikke en trup.
Dave sagde ja med det samme.
Sådan startede Kids in the Hall.
Lava. Flydende, varm lava.
-Flydende. -Ja?
Magma.
Vi lavede teatersport i Toronto.
Vi var gode, men vi var ved at lære, så vi var lidt rå.
Vi hørte om en teatersportstrup, der hed The Audience.
Vi havde hørt om dem, og de havde hørt om os.
Bruce kom til Toronto først. Og han virkede som en sær lille fyr.
Jeg sagde: "Hvad er der med ham?"
Her kommer han.
Så så jeg ham lave comedy og indså, at han var hylemorsom.
Og mit hjerte siger...
Mit hjerte siger...
Dave og jeg stod i kø for at se the Second City Improvs,
da Mark var der. Han var en almindelig fyr med briller.
Jeg havde hørt, at han var et geni. Jeg sagde: "Han er ikke sjov."
Han nyder at fortælle mig,
at første gang han mødte mig, tænkte han: "Han er ikke sjov."
Hvad er det underlige, bizarre instrument, du fik mig til at tage med?
Hvad er det der?
Det må være et tegn fra guderne på, at vi skal udvikle os!
Vi så dem optræde, og han var genial.
Vi så hinanden optræde, og vi sagde: "Lad os lave noget sammen."
Vi arbejdede meget som separate trupper.
Vi blev ved med at rende ind i hinanden, så vi formede en trup.
Vi kastede en mønt, fordi The Audience var min titel,
men gudskelov vandt jeg ikke.
Vi blev enige om Kids in the Hall.
Bruce sagde: "Kun for nu, for jeg hader det."
"The Kids in the Hall." Hvad fanden betyder det?
Gwar! Det er et navn.
En producer ansatte det originale Kids in the Hall.
Vi havde et andet navn dengang, og han fortalte om The Jack Benny Show
med børn, der hang ud på gangene
og solgte Jack jokes.
De blev kaldt "the kids in the hall."
På et tidspunkt kiggede jeg op, og det var os fire.
Og så kom Scott. Så I, hvordan jeg spillede, at Scott kom?
Min familie var sjov.
Hver middag var: "Hvad skete der den dag?
"Hvem så du, der var en idiot? Lad os gøre nar af dem."
Alt handlede om at få folk til at grine.
Men da jeg gik på York Universitet, var intentionen ikke at blive komiker.
Jeg var i teater, jeg var skuespiller.
Jeg ville være en filmstjerne.
Jeg ville være James Dean.
Hvornår fandt du ud af, at comedy var dig?
Det var ikke før... Det var, da jeg mødte Kids in the Hall.
Allesammen, se mit guldkort.
Cha cha cha cha cha
Lad være!
De fjollede rundt og lod til at have det så sjovt,
og dog det var også skuespil.
Jeg elsker det!
Jeg lavede en forfærdelig scene om et mordmysterie,
og at der var donuts med marmelade.
"Se under dit sæde, der er en donut til dig."
Jeg kan ikke huske det. Kevin?
Det gik dårligt, og de smed dem efter os.
Jeg husker, at Bruce sagde: "Hvad fanden? Hvem smider donuts?"
Det var selvfølgelig mig, for der var kun omkring syv.
Det er typisk Scott at kaste donuts og råbe "Fuck af".
Han sagde: "Jeg kommer med i den trup."
De skulle lægge mærke til mig.
Det er skørt.
Jeg så en improv på Theatresports,
og Scott var på scenen.
Jeg lavede en sketch, der var helt forfærdelig.
Den handlede om en mimet lort i et toilet.
Mimede at række ned og holde lorten og sagde: "Han er min elsker!"
Og jeg grinede,
måske var der en anden blandt publikum, der grinede,
og jeg tænkte: "Jeg kan lide den fyr."
Scott trak vores niveau op, fordi han ville æde scenen.
Kom væk fra mig.
Det er som et pindsvin.
Og vi måtte også æde scenen for at konkurrere med ham.
Det føltes, som om der manglede noget indtil da.
Og vi vidste ikke engang, hvad det var, der manglede.
De improviserede en sang om, at jeg var medlem af Kids in the Hall.
Og Scott er en Kid in the Hall
Og Scott begyndte at græde og ryge.
Da de inviterede mig ind, gik jeg aldrig.
Ingen kom ind efter mig. Jeg smed nøglen væk.
Da jeg var en ung mand, var Queen Street
den vigtigste halve kilometer i verden.
Dette sted, Rivoli,
og alle de seje tjenere med læderforklæder.
Queen Street var et magisk sted.
Det var bare en gade, hvor alle bar sort og ikke smilede.
Hvad end jeg drømte om at blive, ville det ske der.
Det er en smeltedigel af kreativitet.
Det handlede om video, dans og om comedy.
Der foregik altid noget, og Rivoli var centrum.
Kom, kameraperson.
Jeg plejede at hjælpe med at sætte lys op.
Scott tog al pladsen til sine kostumer.
Scenen bestod af dette.
Der var en sidescene der.
Nogen talte her. Lysene kom ned her.
Og så komme op her.
Og vi ville spille det, vi havde sat op derovre.
Se lige hende.
Undskyld mig, frøken.
Jeg ved ikke, hvordan vi overlevede det første år på Rivoli,
der var 17, 20 mennesker, måske 35 på en god aften.
Der var ingen energi. Men vi kunne godt lide hinanden.
Nioghalvfems flasker øl på muren
Nioghalvfems flasker øl
Du tager en ned, du sender den rundt
Så ni-ni-nioghalvfems
Nioghalvfems flasker øl på muren
Vi lavede mange shows for ingen, og blev ved med det.
Jeg tror, at jeg havde brug for den repetition og eksperimenteren
og at fejle så meget for at finde vores bane.
En gammel ven kom forbi, så vi tænkte, vi ville lave en improv.
Mike Myers!
Jeg lavede meget improv med Kids in the Hall på Rivoli.
Og det var meget tilfredsstillende at gøre det godt på Queen Street.
Jeg har altid stræbt efter at være i Kids in the Hall.
De var ligesom et band, der kun kendte tre akkorder,
men det var gode akkorder.
Fucking røvhul.
Første gang jeg så dem, var en åbenbaring.
Jeg sidder på Rivoli med 20 andre og tænkte:
"Det er det bedste, jeg nogensinde har set."
Min søsters kæreste havde et videokamera,
som jeg tog med til Kids in the Halls shows.
-Det var godt, var det ikke? -Det var fint.
Jeg optog mange af deres tidlige shows.
Det var en ny tilgang til comedy,
der stammede fra en personlig oplevelse.
Mor, vi er der.
Mor, vi er der. Åbn vinduet, vi er her.
Jeg fandt det fascinerende, fordi ingen andre gjorde det.
I forstaden forsvinder de om natten
Og vi bliver vores fædre
En af de første sketches var en scene, der hed "The Suburbs."
Hvordan er teksten til sangen?
"Jeg kan se noget af forstæderne." Jeg har glemt det.
I researcher det. I finder det.
Du skal se mig i øjnene og se
Forstædernes magt
BRUCE & SØSTER 1972
KEVINS FAMILIE 1975
Fire af os voksede op i forstæderne.
SCOTT MED FAR OG BRØDRE 1972
Forstæderne er ensartede og kedelige.
DAVE OG SØSKENDE 1968
Jeg tror, at forstæderne skabte et kaos i os.
Forstæderne strammer om min hals.
Måske er forstæderne en løkke, der kvæler mig.
Mor.
Mark kommer fra en anden verden end os.
MARK OG FAMILIE 1975
Han kommer fra en familie af diplomater i et ret kultiveret samfund.
Først tænkte jeg, at min outsider-status var mine egne nederlag,
og gradvist begyndte jeg at følge den.
Jeg skulle være dette lands premierminister.
Men jeg var 20, og der var syre i omløb.
Jeg læste ikke. Pjækkede. Jeg tog til Calgary. Kom ind i teater.
Jeg skal spille skuespil.
Calgary var en meget homofobisk olieby,
hvor fyre kørte rundt i biler og jagtede mig ned ad gaden.
Jeg søgte tilflugt, først i sport og siden selvfølgelig i rockmusik.
Ild, ild, ild
Ild i min hjerne
Lige da punk startede, hørte jeg "God Save the Queen",
på vinyl, der blæste knoppen af mig.
Der var sex, vrede, samfundet behøver ikke være sådan.
Det var som en kapsel med heroin lige ind i min hjerne.
Kommer heroin i kapsler? Jeg tror det ikke.
Bruce var så sej, at det var skræmmende. I vores første samtale
spurgte jeg: "Hvilken musik kan du lide?"
Han sagde: "Lou Reed, the Birthday Party og Iggy."
Jeg var besat af musik på en måde, jeg ikke er nu.
Jeg var besat af punk. Jeg var besat af oprør.
Man behøver ikke være til musik for at være punk.
"Vil nogen slås om det?"
Man behøver ikke at være til musik for at have en punkattitude.
Jeg kan huske, at der var de her nye fyre,
og at de var lidt punk-rock, og det var noget nyt og fedt,
der ikke mindede om noget andet.
På det seneste har jeg hørt mange beklage sig over deres job.
Ikke mig. Jeg kan lide mit job.
Mit job? Jeg er en svans.
Det at være homoseksuel var det ultimative oprør dengang.
Der var noget farligt ved at tage emnet homoseksualitet op på scenen.
Pikslikning? Et mandejob.
Knep mig.
Svansen løber, løber fri
Se svansen, den løbende svans...
Scott var bøsse,
og jeg elskede, at han tog det materiale med i showet.
Vi brugte homoseksualitet som et våben mod de stivnakkede.
Det var mit første bekendtskab med en, der var homoseksuel,
der lavede queer-positive karakterer, der var uden skam.
Og i min lille forstadsverden var det stort.
Jeg vidste, at jeg kunne være mig selv i denne gruppe.
Hvert øjeblik i mit liv som ung handlede om fortielse.
Min far var voldelig.
Jeg har en joke om, at han prøver at slå det ud af mig,
men det fik mig kun til at kunne lide det hårdt.
Jeg plejede at beskylde min far for at gøre mig bøsse.
At være bøsse i et homo-positivt samfund, er ikke noget særligt, vel?
Så jeg tænkte: "Jeg bebrejder samfundet"
Jeg har noget fra min far, og jeg ville selv tilføje noget,
et had til samfundet, og de udlignede hinanden.
Og nu bevæger jeg mig som en catwalk-model.
De ville lave comedy, der oprørte folk og tilfredsstillede dem samtidig,
der søgte væk fra middelklassens respektabilitet.
Særligt for fem unge komikere,
der i bund og grund prøver at forme deres karrierer ved at gøre alt
andet end deres forældre.
Tillykke med fødselsdagen.
Det er en perlerække af dårligt forældreskab.
Jeg kan ikke drikke, som da jeg var 40.
De mest afsporede, elendige mennesker,
men elendige på en ny og original, spændende måde.
Min far var en berømt alkoholiker. Han gjorde forfærdelige ting.
Engang jagtede han mig rundt om bordet med en kniv.
Men det hjalp mig med at være mere fjollet, som et forsvarssystem.
Jeg har brugt mange forfærdelige ting, som han gjorde og sagde.
Far drak.
Søn, hvor mange piger har ringet til dig i dag? Nul?
"Hvor mange piger ringede til dig i går? Nul?"
Du ved, hvad man siger, søn, nul plus nul er lig med svans!
Det sagde min far.
Hvis man er barn af en alkoholiker,
lærer man at være observant som en selvbevarelsestaktik.
Man skal være meget opmærksom på andres følelsesmæssige tilstande.
Det passer godt med at være komiker.
KIDS IN THE HALL INVITERER DIG TIL "FOR MANGE FULDE FÆDRE"
Vi prøvede at bevise over for vores fædre, at vi var mænd.
Ved at klæde os ud som kvinder.
Det må have været et chok at finde ud af, at du har mig som din nye mor.
Dave var den første, jeg så, spille en kvinde.
Han havde en sweater over skulderen, og det syntes jeg, var ret sejt.
Det var sådan de spillede kvinder. Vi havde en sweater, som alle delte.
Det er min dør her. Tak for en skøn aften.
Vi spillede alle kvinderne kun med kropssprog og vores stemmer.
Vi ændrede bare, hvordan vi stod, bevægede os og talte.
Publikum legede med og accepterede os som kvinder,
når vi spillede rollerne.
-Hallo? Tiffany? -Tabitha?
-Hvad laver du? -Hvad laver du?
-Jeg ringede til dig. -Jeg ringede til dig.
-Men den ringede ikke. -Den ringede heller ikke her.
Du godeste!
Udviklingen var langsom. "Spiller jeg også en kvinde?"
Og så gjorde vi det.
Er jeg i drag? Jeg tror, jeg spiller en kvinde.
Mit ur er gået i stå. Det er vigtigt, at jeg når det møde.
Beklager, jeg er optaget.
Min mor var forfærdet,
da jeg fortalte hende, at min karakter var baseret på hende.
-Hej, jeg er Nina. -Goddag, Danny.
-Hej. -Hvordan går det?
Fint. Mange tak.
Hej, allesammen. Jeg er Nina.
Hun sagde: "Hvad? Hende, den skrækkelige kvinde?"
919, take tre.
De spillede kvinder, som om de var karakterer.
Det var troværdigt. Det var ægte.
Det føles ikke som:
"Nu gør vi det her og tager paryk på og taler om menstruation."
For jeg har en god indstilling til menstruation.
Det skulle selvfølgelig give kvinderne en vigtig stemme.
Outsiderne og feministerne.
Det er det... Det er vores folk.
Vores næste show på Rivoli bliver om to ugers tid.
Vi optræder tre dage i træk.
Til de af jer, der er trætte af vores gamle materiale,
har vi noget helt nyt, så kom forbi.
I et stykke tid virkede det ikke,
og vi kunne ikke spørge hinanden: "Virker det? Hvad er vores plan?"
Ikke alt virkede ikke, men når man er ung, og en person siger:
"I er geniale," så lever man højt på det,
i stedet for mad i to uger.
Og nu og da ramte en sketch.
Jeg knuser dit hoved.
Jeres hoveder bliver knust.
Dø. Dø.
Da vi valgte de bedste sketches, dem, der havde været en succes,
og satte dem sammen til et show,
var det et godt show, og det var meget os.
Det var, som om alt kom i fokus.
Jeg husker engang...
Showet fik pludselig fat.
Vi gik fra at spille for ti mennesker,
til pludselig at have 400 mennesker på Rivoli.
Alle de 10.000 timer på scenen betalte sig.
Jeg så et af deres shows og tænkte: "Du godeste"
Det er ligesom forskellen mellem det tidlige Sex Pistols og sene Clash.
Jeg kom en dag, og der stod folk i kø.
Jeg spurgte, om der var et show før os.
Han sagde, at de stod i kø nu for at se dit show om to en halv time.
For fanden da.
RIVOLI 17. MARTS TIRSDAG $5
...I TOO CYNICAL TO FUCK!
I de næste måneder var der næsten altid udsolgt,
og vi blev en ting.
En lille kultting i en kultverden, der hed Queen Street.
Det føltes godt. Det føltes som momentum.
At det førte til noget.
Vi fik en fantastisk anmeldelse i den lokale avis.
Jeg vil ikke engang nævne den, så cool er jeg.
Der var vi i Globe and Mail, og der var en glorværdig anmeldelse,
den anmeldelse man ønsker, hvor der stod: "Her kommer Kids in the Hall."
Den dag landede talentspejderne fra SNL i Toronto
på deres traditionelle tur, for at se The Second City.
Men der var vi, på forsiden af Globe and Mails underholdningstillæg.
De tænkte, at de hellere måtte se os.
Telefonen ringede, jeg tog den, og det var en kvinde.
Hun sagde: "Jeg søger talenter for Lorne Michaels.
"Vi vil gerne se jeres show." Jeg sagde, at det var udsolgt.
De sagde: "Vi er fra Saturday Night Live.
"Vi er spejdere for SNL."
Jeg sagde: "Showet er udsolgt, jeg beklager.
"Måske kan I købe billetter fra nogen."
Og så lagde jeg på.
De fire andre kiggede på mig. "Hvad fanden har du lige gjort?"
Jeg begik en fejl, ikke?
Strålende!
Og nu stjernerne i vores show, Hart Pomerantz og Lorne Michaels.
Godaften, jeg er Lorne Michaels,
og vi sætter programmet på pause for at undersøge en alvorlig national krise.
Alle, der har arbejdet med Lorne, har en Lorne-efterligning.
"Derfor var Chaplin en større stjerne end Buster Keaton."
"Bruce, kender du Madonna?"
"Laver du noget til efteråret, Mark?"
"Det, der er med Kevin, er, at han er der, men han er stille,
"men han er højlydt. ' Han er stille og sidder meget."
Når man er chefen, laver folk sjov med chefen.
Jeg syntes, de var friske. Det var originalt.
Jeg syntes, de var sjove, og jeg kunne få det til at fungere.
-Jeg kan være dit videospejl. -Okay. Fint.
Det er Lorne Michaels.
For en canadier er det større end en amerikaner,
fordi han gjorde det godt. Han erobrede USA.
LORNE PÅ SETTET TIL SATURDAY NIGHT LIVE 1978
The Kids repræsenterede for ham endnu et forsøg på canadisk storhed.
Der var en audition på Rivoli af vores "best of" for lukkede døre.
Jeg tror det er sådan, SNL gør det.
Vi samlede 12 eller 15 sketches til disse comedy-giganter.
For første gang nogensinde, blev konkurrencen lidt grim,
fordi vi kæmpede allesammen for at få vores scener med.
Jeg husker den første gang, jeg så dem på Rivoli.
Der var energi, og det havde kraft, og man kunne se,
at det var klogt og ikke som noget, jeg havde lavet på SNL,
det kunne jeg godt lide.
Hold mig tilbage.
Man kunne ikke se, om de grinede, fordi folk griner ikke alene.
Efter showet sagde Lorne:
"Hvad skal vi gøre med fem af jer?"
Det blev den spændeste... Den "spændeste"?
Den mest spændte tid i vores liv. Hvad ville der ske, når de gik?
Tager de os alle? Nogen af os? Ingen af os?
Et par uger senere ringer Bruce. "Jeg skal fortælle dig noget.
"Mark og jeg skal skrive for dem." Sådan fandt vi ud af det.
SNL valgte os som forfattere, hvilket er kæmpestort.
Det må have været hårdt for de andre.
Godt for dem. Kids in the Hall gjorde noget.
Men forfærdeligt, at det ikke var mig. Nej. Undskyld.
Måske var dette enden.
Bruce og Mark tog til New York for at lave denne fantastiske ting.
Stakels Scott, Kevin og Dave blev efterladt med en pose gamle parykker.
Vi havde lavet vores sidste store show, før de tog afsted,
og det var en stor aften, og der var helt fyldt.
Vi græd alle på scenen og sagde: "Vi er glade på Mark og Bruces vegne,
"jeg ved ikke, hvad der skal ske, men tak for at være her."
Men du kom ikke afsted?
Nej, det blev overset af en kontorarbejder.
-Fem sekunder. -Her kommer det.
-Fire, tre, to... -Take.
Det gav god mening for Mark og Bruce
at give dem den erfaring i, hvordan et show bliver bygget.
Jeg gik fra at arbejde på Second Cup,
til to uger senere viste jeg Madonna min sketch.
SNL var jeg ikke særlig god til.
Jeg skændtes altid med dem om de mærkelige idéer, jeg ville prøve.
Det var en stor maskine.
Jeg blev overvældet.
Det var forfærdeligt. Indviklet, pinefuldt, nervepirrende, udmattende.
Men det var ikke rigtigt sjovt.
Jeg tog ned for at se dem.
Bruce havde taget meget på.
Og de så skrækkelige ud, begge to. De var ikke glade.
Gennem processen at fejle på SNL,
indså jeg, hvor meget jeg behøvede Kids in the Hall.
Da vi kom tilbage i julen, var det som en genforening af sultne elskende.
I er de virkelige helte, fordi enhver anden trup var gået hver til sit,
-men I kom tilbage. -Så I SNL det år?
Ja.
Der var ægte hengivenhed mellem dem.
Og jeg tænkte: "Du skal holde denne gruppe sammen."
Øllen er så gratis som kokainen.
Er den tændt? Er jeg på lige nu?
Jeg må tale med piloten.
Slap af.
Var det ikke for den forestilling, Mark, Scott Thompson og jeg delte
under rampelyset,
ville denne trup ikke være på dette fly på vej på dette eventyr.
Det var efteråret 1987,
og Lorne hentede alle fem til New York.
Tanken var, at de skulle skrive og fremføre materiale
henimod en pilot på en time.
Det er New York.
Dette er West 23rd.
YMCA, som Paul var på.
Lorne betalte os i kontanter som en far.
"Du slog græsset, og du har leveret aviser,
"og du tog skraldet ud. Her er fem dollars"
Vi var virkelig unge. Det var de sene 80'ere i New York.
Vi har en stor aften foran os. Ekstasen rammer os.
VI var unge mænd, der havde fået nøglen til kongeriget.
Nogle af os brændte lyset i begge ender.
Jeg vil gerne introducere jer for nogle New York-hotdogs.
Denne knægt vil ikke tage min pik.
Jeg dræber dig.
De var unge og vilde og ville prøve en masse ting.
Ved du, hvor dine børn er?
Sådan der. Godt. Kevin.
I dagtimerne koncentrerede vi os om at skrive piloten.
Det var derfor, vi var der.
Forestillingerne holdt os fra at blive rustne,
og Lorne sagde, vi skulle styrkes til det amerikanske publikum.
Beskidte pige. Beskidte pige.
Indstillingen var, at de skulle udvikle de bedste stykker
og gøre dem klar til fjernsynet.
Lorne gav os nye ordrer hver uge.
Han sagde: "I skal åbne for de her mennesker.
"I skal lave de shows, og så ser vi, hvad I skal næste uge."
De skulle have noget erfaring,
som de ikke ville få på Rivoli.
Jeg er Lou.
Kom du godt, Lou?
Kom du, Lou?
Hvis man ser på de fem, er de en gruppe særlinge.
Virkelig underlige.
Jeg mødte Kids in the Hall, da jeg arbejdede et sted,
der hed West Bank Café Downstairs Theatre Bar.
Omkring 100 sæder, en fin lille scene,
et perfekt sted til den slags projekter.
Lewis var en af vores første fans.
Han sagde noget i retning af: "Kom nu, de er gode!"
Han gav os noget støtte.
Jeg opmuntrede dem, fordi jeg virkelig synes...
De var bare virkelig sjove.
Hvis jeg går i seng med dig, er det kun af medlidenhed.
Jeg er kongen af nåde-knald.
Det gode ved comedy er, at når comedy er virkelig godt,
giver det folk et nyt synspunkt, og det havde de etableret.
Vi vasker ham i vin og gør ham ren
Det er en korsfæstelsesmaskine
De tager tilbage til Toronto for at lave piloten, og jeg sagde:
"Jeg tror, I er tæt på, men I kan gøre det bedre."
Man siger, lynet ikke slår ned to gange. Jeg ved, det kan slå ned 19 gange.
Det var både og.
Et publikum kunne lide os, et andet publikum kunne ikke.
Det var ligesom i Toronto, hvor vi blev ved og ved,
og det satte gang i noget.
Vi brugte alle vores penge til piloten på de fire lejligheder, vi boede i.
Vi følte ikke, at det ville ske.
Dette er CBC.
Min tjener her på CBC, Ivan Fecan, programdirektør.
Jeg var venskabelig med Ivan Fecan,
og jeg ringede til ham og sagde:
"Vil du ikke investere i et Kids in the Hall-show?"
Jeg har altid villet lave noget med the Kids.
De var frække, de var friske.
Lorne og jeg havde talt om, det ikke ville være fedt at lave et show.
Mange programmer på CBC hældte mod de ældre,
og jeg ville lave noget for folk under 40.
Uden videre introduktion, Kids in the Hall.
Det var en pilot for en serie.
På det tidspunkt var det en special, men for os var det en pilot.
Vi håbede, at den ville gøre det godt nok til en serie.
PILOTOPTAGELSE TORONTO 1988
Den blev filmet på CBC's studie,
og nøglepersoner fra SNL kom op fra New York
for at hjælpe med at bygge settet.
På det tidspunkt blev en ud af ti piloter til serier.
Der var meget på spil.
Indsatserne var høje, det var alt eller intet.
Jeg var virkelig nervøs.
Piloten skal blive et show, ellers bliver jeg dørmand.
Jeg havde det ikke godt.
Selvom vi kendte materialet, var det svedigt. Det skulle fungere.
Det, de skulle igennem, var professionel showbusiness,
og de havde aldrig været foran et TV-kamera,
hvilket kræver helt andre evner.
Vi tog to optagelser med to publikum. Til den første optagelse var vi bange.
Jeg tissede og tænkte: "Har mine kugler trukket sig op i kroppen?"
Selvom vi havde øvet hele ugen,
spurgte jeg, da det startede: "Kigger jeg på publikum eller kameraet?"
Til det første show grinede ingen.
Det var en katastrofe.
Det var den eneste gang, Lorne råbte ad os.
Han bad os om at tage os sammen.
Han sagde: "Det skal være 19 gange bedre."
Hvad? Er det matematisk muligt? For at vi har en chance for at sælge den.
Jeg kunne have sagt, at det var perfekt.
Det ville være løgn.
Essensen i showbusiness er,
at man går af scenen for at gøre endnu en entre.
Beskeden var: "I skuffede mig. Og det er jeres store chance."
Det fik vores punk-rockblod til at pumpe.
Nogle af os blev vrede på Lorne.
Jeg blev vred, fordi vi tillod os at være så dårlige.
Så vi satte noget højt punk-rock på,
og vi begyndte at smadre møblerne i omklædningsrummet.
Jeg gjorde ikke, jeg er et diplomatbarn. Vi smadrer ikke omklædningsrum.
Kevin, smadrede du dit omklædningsrum?
Nej!
For held tissede Scott og jeg i vasken.
Da vi kom ud af rummet, fortsatte vi
og gav vores bedste optræden.
Hej, I millionærer! Kom ud af det skrald!
Jeg vil gerne møde en pige...
En kvinde.
Lad mig hjælpe dig med din sweater.
Ups, vinden.
Andet show føltes som et show på Rivoli.
Det var fantastisk.
Karakterer jeg havde set i fire år på scenen på Rivoli,
var nu i kostume og på sættet.
Og de var ægte. De kom til live.
Hej, jeg er kongen af nåde-knald.
Let at tæve, svær at dræbe.
Skål for Reg.
Da jeg så deres pilot, blev jeg ramt af en eksistentiel depression,
fordi de havde gjort alt det, jeg altid har villet gøre.
Den dag i dag tror jeg, at det er en næsten perfekt pilot.
Han var så deprimeret, da han så den. Han sagde:
"Fuck, I gjorde det. I gjorde det, alle vil gøre. Fuck!"
Han var virkelig vred.
Se? Dit hoved er fladt.
Klæder din mor dig stadig på? Hun skulle have knust dit hoved.
Godnat.
Vi øvede, og en fra CBC kom og sagde:
"En herre, der lyder fornem, vil tale med jer."
Er det Lorne?
Lorne talte med Mark, fordi han var en diplomatsøn.
Jeg tog opkaldet, det var Lorne. "Tillykke, de vil have 22."
-Vi sagde: "Hvad?" -Det var 20.
Det var 20 afsnit, ja.
"Fik vi den?" Han sagde: "Vent, til I hører det."
Det blev han ved med at sige i fem minutter,
"Vent, til I hører det."
"Hvad er det?" "Vi har et show." "Gudskelov.
"Hvor mange afsnit, ti? "Han siger: "Nej."
"Tyve afsnit per sæson."
Sagde du ja?
Hvem er det? Hvem taler jeg med?
Home Box Office.
HBO havde pengene.
Vi havde holdet og faciliteterne.
Vi kunne samle nok sammen til at lave et show.
Vi er på.
-Fremragende nyheder, idiot. -Godt klaret, idiot.
Champagne.
PRODUKTION BEGYNDER 1989
Før showet, hvordan har jeg det?
Jeg føler mig oppe og nede, træt, jeg er mere spændt end nogensinde,
jeg er traumatiseret, jeg keder mig.
Vi kendte ikke til TV.
Så den første sæson er fuld af sketches, der blev lavet uden megen redigering.
De var store hits på Rivoli sent om aftenen.
På scenen gør man bare ting, ikke? Man laver en entre.
Fjernsyn er et bæst.
Jeg kan huske, da vi filmede "Doctor Seuss Bible."
Scott skulle stå i korsfæstelses-stilling så længe.
Ens arme bliver trætte,
og han var i dyb smerte, af at lave de lange takes.
Skynd dig! Bare gør det.
Mine arme falder af. Kom i gang.
-Klar? -Klar!
Kom så!
Går du imod kameraet?
Værsgo, Bruce.
Holdet var fra CBC-Life.
De forelskede sig i karaktererne.
Folk kom hen til mig og spurgte: "Skal du være den rødhårede i aften?"
Hvornår får dette mareridt en ende?
"Nej, jeg er ikke den rødhårede i aften." "Fuck, okay."
Alle der siger, at de ikke blev forelsket i Dave,
da han spillede en særlig karakter, lyver.
Dette kom.
Jeg var besat og forvirret over Dave i drag. Jeg synes, han var sexet.
Dave var lækker. Hvad kan jeg sige?
Der er ingen diskussion. Jeg var den mest sexede i drag.
Bruce McCulloch, mine damer og herrer.
Det var sjovest at optage foran publikum,
og folk kommer igen, som de gjorde på Rivoli.
Min ven, Sue, havde nogle ældre søstre,
og hendes seje storesøster, Julie, kendte en, der arbejdede der,
og den person var venner med Bruce, og sådan fik vi billetterne.
Vi tog til CBC's studie.
Der kom kameraer.
Det var en platform til venstre, og jeg tænkte: "Hvad var den til?"
Showet starter, og Shadowy Men spiller,
de spiller live.
Sangen Having an Average Weekend var på vores første single.
Den blev temasangen, der åbnede alle deres shows.
The Shadowy Men gjorde os seje, hvis vi overhovedet var seje.
De spillede, og det rockede.
Vi spillede til hver optagelse på hvert afsnit.
Du kan spille... En tone.
Og det er som at trykke på en knap.
Det giver et sus at se folk blive begejstrede over det.
Sommetider dansede Dave og jeg
foran publikum, og de elskede det.
Vores hår-, makeup- og garderobehold var som vores pit-hold
og laver dig om fra en til en anden på et kvarter,
og så er man tilbage på gulvet og danser til Shadowy Men igen.
Jeg vil gerne takke jer for at komme. Mange tak.
Mange tak!
Og vi vil gerne takke Shadowy Men!
Vi var ovenud begejstrede. "Dette skal vi gøre til hver optagelse.
"Vi tager alle vores venner med."
Det var det hotteste show i byen, og det var umuligt.
FØRSTE SÆSON HAR PRÆMIERE 1989
Hej, jeg er på TV, og det er Kids in the Hall også.
De var overalt. De var banebrydende.
De var multi-seksuelle og multi-kønnede.
Jeg ved ikke, hvad de var.
De var de sejeste fyre på TV,
og de var vores.
Amerikanere ved lige så meget om Canada, som heteroseksuelle ved om bøsser.
Jeg så dem udvikle sig til at blive utrolige professionelle.
De blev deres egen enhed, og jeg blev blæst omkuld.
Jeg vidste med det samme, at det var godt. Rækkevidden og intensiteten.
-Vi vil gerne have to lortesupper. -To lortesupper.
Mine herrer, dette er et forretningsmøde!
Jeg voksede op med Monty Python og så SNL i gymnasiet.
Når man får sin første bh, opgraderer man til Kids in the Hall.
Du godeste!
-Se mod himlen, dit fjols! -Det gør jeg!
Jeg var så forbløffet over, hvor ungdommelige de var.
Ingen så farlige ud. Der var tydeligvis et intellekt der.
Alle fem af the Kids virkede så selvsikre som skuespillere,
i deres evne til at veksle mellem de forskellige karakterer.
-Michelle, græder du? -Nej! Jeg græder ikke.
Jeg tænker bare på Tony.
Det føltes så meget som dem. De er legesyge og ligeglade.
Man føler, at de nyder friheden.
SNL dækker altid det, der pryder forsiderne.
Det handlede Kids in the Hall ikke om.
De spillede ikke på popkulturen. The Kids undersøgte det almindelige USA.
Det er ikke en politisk sketch eller en demonstration eller noget.
Det handler om mennesker og deres ansigter.
De var fem sexede drenge,
der boltrede sig som Beatles i A Hard Day's Night.
De var bedårende.
Har showets succes ændret jeres liv?
Vi har flere penge nu.
De fangede mig med det samme,
og jeg crashede en fest, de var til.
"Du godeste, det er så fantastisk"
Showbusiness er sjovt.
Amerikansk showbusiness er sjovt. Jeg elskede det.
Jeg plejede at tage på barer og skrive mine ideer.
Og da showet gik i luften, kunne jeg ikke det.
-De ville sige: "Hej, Bruce!" -Scotts kæreste.
Jeg havde en kæreste, vi kyssede, og TV'et var tændt,
og jeg så en scene fra Kids in the Hall, hvor jeg var kvinde.
Det var lidt underligt.
-Hvad sagde folk om vores show? -De syntes, det var vovet. Originalt.
Mine venner og jeg elsker det.
-Kunne de lide det på HBO? -Jeg tror, HBO er virkelig glade.
-Anmeldelserne er gode. -Fansne virker glade.
-Fansne. -Ja.
Det er kun lige nøjagtigt flertal.
Vi øvede, og en fra CBC kom og sagde:
"En herre, der lyder fornem, vil tale med dig."
Hallo!
Det opkald tog jeg også.
Vi blev annulleret.
Mark kom og fortalte os det.
Jeg må sidde ned.
Det var et chok.
Jeg følte, at det var forbi.
Jeg betragtede det ikke som en dom over, om showet var godt eller skidt.
Det var et økonomisk spørgsmål om, hvad HBO ville sende.
Det gode ved trupper er, at der er styrke i enheden.
Man får en drink efterfølgende, man snakker, og man har en allieret.
Vi tog på et værtshus og sad og fik hinanden til at grine
i to timer og blev fulde og lavede sjov med vores skæbne.
Der var en anerkendelse af, at vi havde knoklet,
og nu er vi aflyst.
Hvad så nu?
Arrogant nok tænkte jeg: "I kan ikke stoppe os.
"Jeg ved ikke, hvad der skal ske, men I kan ikke stoppe os."
Tekster af: Anders Søgaard
Kreativ supervisor Lotte Udsen