Hei, me olemme Kids in the Hall. Olen Mark, tässä ovat Dave,
Bruce ja Scott.
Moi.
Ja Kevin, täällä. Meitä on viisi.
Halusin todella olla Kids in the Hall -ohjelmassa. Se on totuus.
Näin heidän esityksensä Rivolissa
ja ihmettelin, mitä ikinä voisin tehdä Saturday Night Livessä,
mikä olisi yhtä siistiä ja tuoretta kuin tämä?
Muistan, kun näin heidät ensimmäisen kerran Rivolissa.
Pidin heitä hauskoina, älykkäinä ja omaperäisinä.
Se oli ihan erilaista kuin omat touhuni SNL:ssä.
Aion strategisesti istua päädyssä, valta-asemassa.
Kids in the Hall sai minut nauramaan.
Enkä naura juuri millekään.
Taidamme olla valmiita aloittamaan, teurastus alkakoon!
Komediafania ei voi hämätä laadun suhteen,
ja Kids in the Hall on laatua.
Murskaan pääsi.
Kaikki alalla tunsivat Kids in the Hallin.
Noloa, jos ei olisi tuntenut.
He olivat törkeän hauskoja.
Käy, Bruce.
Minulla on kaali päänä.
He olivat ainoa X-sukupolvea kuvaava koomikkoryhmä.
Heillä oli eniten vaikutusvaltaa.
He vain tekevät omaa juttuaan.
Arvaa mitä. Olen huono lääkäri.
Anarkiaa, kapinaa.
Ainutlaatuista.
Kanadalainen!
He näyttivät, että asiat olivat mahdollisia torontolaisille.
Sillä oli iso vaikutus minuun.
Paha! Epäkohtelias ja paha!
He olivat mullistavia, multiseksuaalisia, muunsukupuolisia.
En tiedä, mitä he olivat.
Jos olet homo ja katseemme kohtaavat, viesti on selvä!
He näyttelivät naisia myötäeläen. Ja välillä aivan upeasti.
Hauskuus on osattava löytää aika synkistä paikoista.
Isä joi.
Mutta se teki minusta hassumman, puolustusmekanismina.
Komediaa ei tarvitse ammentaa suosta,
mutta moni meistä on rikki.
Komediassa on lopulta kyse vain kuolemalle nauramisesta.
Tuimme toisiamme,
ja jatkamme niin kauan kuin voimme.
Olemme Kids in the Hall -ryhmän kanssa. Onpa eeppistä saada teidät tänne.
-Et ole ilmeisesti nähnyt mitään eeppistä? -Kiitos.
Se oli Calgaryssa.
Tämä on kirjoituskonekohtaus. Olen selvästi...
Yrittäessäni päästä jotenkin komiikkaan törmäsin Loose Moose -teatteriin.
Siellä esitettiin kilpailullista improa.
Se oli villiä, yleisö kävi kuumana.
The Audience -joukkue,
iso Bill Gimmel, iso Norm Hiscock, isompi Mark McKinney, valtavan iso Frank...
Se oli loistavaa. Jos olisi pitänyt ajatella lavalla,
en olisi pystynyt.
Sen piti olla sattumanvaraista, ei ollut aikaa suunnittelulle.
Kävin Mount Royal Collegea.
Olin vähällä päätyä liike-elämään, kun löysin improteatterin.
Tuntui kuin olisin tullut kaapista.
Kuin tulisi uskoon.
Näin ne ihmiset lavalla keksimässä juttuja ja ajattelin,
että hitto, minäkin haluan.
Kaikki tapahtui nopeasti, kun pääsin Loose Mooseen.
Kahden kuukauden sisällä tapasin Markin.
Muistan elävästi, kun Bruce maalasi lavaa
omalla päällään.
Hän teki kohtausta, johon tarvittiin pianoa,
ja harjoittelu kesti niin kauan, että sanoin:
"Kauanko sinulla vielä kestää?"
Se on ensimmäinen muistoni kauniista ja monimutkaisesta ystävyydestämme.
Tapasin Kevinin ensimmäisessä Second City -improtyöpajassa.
Menin Old Fire Halliin.
Meidät jaettiin pareihin harjoitusta varten.
Teimme peiliharjoituksen, jossa matkitaan toisen liikkeitä.
Aloitimme harjoituksen aika koomisesti.
Välillämme oli heti kemiaa, ja komediakemia
on vähän kuin rakastumista.
Hän oli kuin ensimmäinen tyttöystäväni.
Se oli kuin rakkautta ensisilmäyksellä, sillä saimme toisemme nauramaan
ja pääsimme heti samaan rytmiin.
Eikä se ole muuttunut.
Olen hänen kanssaan yhä eniten samalla aallonpituudella.
Kun tunti oli ohi, menin Daven luokse
ja pyysin häntä liittymään ryhmääni. Minulla ei ollut ryhmää.
Dave sanoi heti kyllä.
Ja niin Kids in the Hall sai alkunsa.
Laavaa. Sulaa kuumaa laavaa.
-Tulikuumaa. -Niinkö?
Magmaa.
Esiinnyimme vuoden Theatresportsissa.
Olimme hyviä mutta vasta opettelimme alaa.
Olimme kuulleet The Audience -nimisestä improryhmästä.
Kuulimme heistä ja he kuulivat meistä.
Bruce tuli Torontoon ensimmäisenä. Hän vaikutti oudolta hepulta.
Kysyin, että mikä tuota vaivaa.
-Siinä hän tulee. -Vau!
Näin hänet näyttelemässä ja hän oli aivan hillitön.
Ja sydämeni sanoo...
Hänen sydämensä sanoo...
Olimme Daven kanssa jonottamassa Second City -improon,
ja Mark oli siellä. Hän näytti tavalliselta silmälaseineen.
Olin kuullut hänen olevan nero. Sanoin: "Ei hän ole hauska."
Hänestä tämä on mahtavaa, koska kun
hän näki minut ensi kerran, hän ei pitänyt minua hauskana.
Mikä on tämä kumma väline, joka minun piti tuoda?
Mikä tuo tuolla on?
Sen on oltava merkki jumalilta, he haluavat meidän kehittyvän!
Näimme hänen esiintyvän ja hän oli loistava.
Nähtyämme toisemme lavalla päätimme tehdä komediaa yhdessä.
Olimme ensin kaksi erillistä ryhmää.
Törmäilimme toisiimme, joten päätimme muodostaa yhden ryhmän.
Heitimme kolikkoa nimestä, sillä The Audience oli minun keksimäni,
mutta onneksi en voittanut.
Nimeksi tuli The Kids in the Hall.
Muistan Brucen sanoneen, että hän vihasi nimeä.
"Käytävän kakarat", mitä se edes tarkoittaa?
Gwar! Siinä on nimi!
Tuottaja palkkasi Kids in the Hallin tekemään ohjelmaa.
Meillä oli eri nimi silloin, ja hän kertoi Jack Benny Show'sta.
Studion käytävillä hengaili nuoria
yrittäen myydä vitsejä Jackille.
Heitä kutsuttiin sillä nimellä.
Jossain vaiheessa meitä oli neljä.
Ja sitten Scott tuli mukaan. Näettekö miten Scott tulee sieltä?
Perheeni oli hauska.
Päivällisellä puhuttiin aina päivän tapahtumista.
"Näitkö ketään idioottia? Tehdään pilaa hänestä!"
Kaikessa oli kyse toisten naurattamisesta.
Yorkin yliopistossa en vielä ajatellut ryhtyväni koomikoksi.
Olin teatterissa ja näyttelin.
Halusin elokuvatähdeksi.
Halusin olla James Dean.
Milloin sitten tajusit, että komedia on juttusi?
Se oli vasta, kun tapasin Kids in the Hall -ryhmän.
Kaikki näkevät kultakorttini.
Cha cha cha cha cha
Älä!
He vain pelleilivät ja se vaikutti niin hauskalta.
Ja se oli silti näyttelemistä.
Tein erään kaamean kohtauksen. Se oli murhamysteeri,
johon liittyi hillomunkkeja.
"Katso tuolin alle, siellä on sinulle munkki."
En edes muista. Kevin?
Se meni huonosti ja munkkeja heiteltiin päällemme.
Bruce ihmetteli, että kuka oikein heittelee munkkeja.
Se olin tietysti minä, sillä meitä oli vain seitsemän.
Tyypillistä Scottia. Heitti munkkeja huutaen "painukaa hiiteen"
ja sanoi sitten liittyvänsä ryhmään.
Halusin heidän huomaavan minut.
Hullua.
Näin improvisaatiota Theatresportsissa
ja Scott oli lavalla.
Tein hirveän huonon sketsin.
Siinä oli pantomiimikakkaa vessanpöntössä.
Miimikko nostaa pökäleen pöntöstä ja julistaa: "Hän on rakastajani!"
Minä nauroin,
yleisössä ehkä yksi muukin nauroi,
ja tiesin pitäväni tästä kaverista.
Scott nosti tasoamme. Hän halusi olla lavalla terävimmillään.
Kuin siili.
Meidänkin piti sitten olla teräviä lavalla.
Tuntui kuin jotain olisi puuttunut siihen saakka.
Emmekä ihan tienneet, mitä.
Kerran he improvisoivat laulun minusta Kids in the Hallin jäsenenä.
Scott on käytävän kakara
Ja Scott alkoi itkeä ja polttaa.
He pyysivät minut mukaan enkä aikonut ikinä enää lähteä.
Kukaan ei pääsisi mukaan minun jälkeeni. Heitin avaimen pois.
Kun olin nuori, tämä kadunpätkä Queen Streetiä
oli minulle tärkein kilometri koko maailmassa.
Tämä paikka, Rivoli,
jossa oli siistit tarjoilijat nahkaessuineen.
Queen Street oli taianomainen paikka.
Kaikki pukeutuivat mustiin eikä kukaan hymyillyt.
Mitä unelmia minulla olikaan, ne tulisivat toteen täällä.
Se oli oikea luovuuden sulatusuuni.
Siellä tehtiin videota, tanssia, komiikkaa.
Jotain oli aina meneillään, ja Rivoli oli kaiken keskiössä.
Tule, kamerahenkilö.
Minulla oli tapana auttaa lavan valojen kanssa.
Scott vei kaiken tilan levitellessään pukujaan.
Lava koostui tästä osiosta
ja sivulavasta tuolla.
Tässä seistiin puhumassa. Valot menivät päälle tässä
ja täällä myös.
Ja näyttelimme sen mukaan, mitä tuolla oli.
Katsokaas häntä.
Anteeksi, neiti.
En tiedä, miten selvisimme ensimmäisenä vuonna Rivolissa,
kun yleisöä oli 17 tai 20 illassa, hyvänä iltana ehkä 35.
Kipinää ei ollut, mutta pidimme toisistamme.
Yhdeksänkymmentäyhdeksän pulloa olutta
Yhdeksänkymmentäyhdeksän pulloa
Otat yhden ja laitat jakoon
Yhdeksänkymmentäyhdeksän-yhdeksän
Yhdeksänkymmentäyhdeksän pulloa olutta
Pidimme paljon esityksiä tyhjille saleille ja jatkoimme tekemistä.
Uskon, että kaikki se toisto ja kokeilu
ja epäonnistumiset auttoivat meitä tiellämme.
Vanha kaveri tuli kylään, joten ajattelimme tehdä improa.
Mike Myers!
Tein aikoinaan paljon improa ryhmän kanssa Rivolissa.
Oli tyydyttävää onnistua Queen Streetin yleisön edessä.
Halusin aina olla mukana ryhmässä.
He olivat kuin kolmen soinnun bändi,
mutta ne soinnut olivat upeita.
Oli silmiä avaavaa nähdä heidät ensi kertaa.
Istuin Rivolin yleisössä 20 ihmisen kanssa ja ajattelin,
että tämä on parasta, mitä olen ikinä nähnyt.
Siskoni poikaystävällä oli kamera,
jonka toin mukanani ryhmän esityksiin.
-Se oli mukavaa, eikö niin? -Se oli okei.
Kuvasin monet varhaisvaiheen esitykset.
Heillä oli uusi lähestymistapa komediaan.
Sellainen, joka perustui omiin kokemuksiin.
Äiti, olemme siellä.
Avaa ikkuna, olemme täällä.
Se oli kiehtovaa, sillä kukaan muu ei tehnyt vastaavaa.
Lähiöissä ne sulavat yöksi
Kun meistä tulee isiämme
Ensimmäisiä sketsejämme oli kohtaus nimeltä "Lähiö".
Mitä siinä lauletaankaan?
"Näen lähiön jonkin". En muista enää.
Etsi se. Löydät sen kyllä.
Katso silmiini ja näe
lähiöiden voima
BRUCE & SISKO 1972
KEVININ PERHE 1975
Neljä meistä kasvoi lähiössä.
SCOTT ISÄN JA VELJIEN KANSSA 1972
Lähiöt ovat yhdenmukaisia ja tylsiä.
DAVE & SISARUKSET 1968
Minusta lähiöt tuhosivat mieliämme.
Lähiö tuntuu kuristavalta.
Ehkä lähiö on hirttosilmukka, joka tukehduttaa minua.
Äiti!
Mark tulee eri maailmasta kuin me muut.
MARK & PERHE 1975
Diplomaattiperheeni oli melko sivistynyt.
Aluksi pidin ulkopuolisen statustani omana syynäni,
ja vähitellen aloin elää sen mukaisesti.
Minusta piti tulla pääministeri.
Mutta olin 20 ja tarjolla oli happoa.
En opiskellut. Lintsasin tunneilta. Kävin Calgaryssa. Innostuin teatterista.
Anteeksi, minun on näyteltävä.
Calgary oli homofobinen öljykaupunki,
jossa tyypit ajoivat kuorma-autoilla ja jahtasivat minua kadulla.
Etsin turvapaikkaa, ensin urheilusta ja sitten tietysti rock-musiikista.
Tulta, tulta, tulta
Tulta aivoissani
Kun punk tuli, kuulin "God Save the Queenin",
Sex Pistolsien levyn, ja se räjäytti tajuntani.
Siinä oli seksiä ja vihaa. Sanoma oli, että yhteiskunta voi muuttua.
Se oli kuin heroiinikapseli aivoihini.
Saako heroiinia kapseleissa? Ei varmaan.
Bruce oli niin siisti, se oli pelottavaa. Ensimmäisellä kerralla
en tiennyt, mitä sanoa, joten kysyin: "Mitä kuuntelet?"
Hän sanoi: "Lou Reediä, Birthday Partya ja Iggyä".
Suhtauduin musiikkiin intohimolla, jota enää en tunne.
Minulla oli pakkomielle punkista. Halusin kapinoida.
Ei tarvitse pitää musiikista ollakseen punkkari.
"Haluaako joku haastaa väitteeni?"
Ei tarvitse pitää musiikista, jotta voi olla punk-asenne.
Kuulin, että he ovat skenen uudet kuumat tyypit
ja he ovat aika punk, se oli sellainen uusi siisti juttu,
jollaista ei ennen oltu nähty.
Moni on töissä valittanut omista duuneistaan.
En minä. Pidän työstäni.
Mitäkö teen? Olen hintti.
Siihen aikaan homous oli tavallaan äärimmäinen kapinoinnin muoto.
Oli oikeasti vaarallista tuoda homoutta esiin lavalla.
Munan imeminen? Se on miehen työ.
Pane minua.
Juokseva hintti, vapaana juoksee
Katso hinttiä, juoksevaa hinttiä...
Minusta oli hienoa,
että Scott oli homo ja toi aihetta esiin esityksissä.
Käytimme homoutta aseena, jolla saimme tylsimykset punastumaan.
Ensikosketukseni avoimesti homona olevaan ihmiseen
oli heidän esityksessään ollut häpeilemätön queer-hahmo.
Pienessä lähiömaailmankuvassani se oli tajunnanräjäyttävää.
Tiesin, että tässä ryhmässä voisin olla oma itseni.
Joka hetki nuoruudestani oli ollut peittelyä.
Isäni oli väkivaltainen.
Minulla on vitsi, miten hän yritti hakata sen minusta
mutta sai vain minut pitämään rajuista otteista.
Syytin isääni homoudestani.
Jos olisin homo homopositiivisessa yhteisössä, asialla ei kai olisi väliä?
Joten ajattelin, että syytän yhteiskuntaa.
Olin siis jo katkera isälleni ja ajattelin lisätä toisen katkeruuden,
katkeruuden yhteiskuntaa kohtaan, ja ne kumosivat toisensa.
Ja nyt liikun kuin muotinäytöksen malli.
He halusivat luoda komediaa, joka häiritsisi ja miellyttäisi samaan aikaan.
Työntyisi kauemmaksi keskiluokkaisesta kunniallisuudesta.
Etenkin viidelle nuorelle koomikolle,
jotka yrittävät luoda uraa tekemällä kaiken toisin
kuin heidän vanhempansa.
Paljon onnea, poika.
Huonoa vanhemmuutta on niin monenlaista.
En voi juoda kuten 40-vuotiaana.
Harhaanjohdettuja, kurjia ihmisiä,
mutta kurjia uusilla, omaperäisillä ja jännittävillä tavoilla.
Isäni oli juoppo. Hänellä oli tapana tehdä jotain kaameaa.
Kerran hän jahtasi minua ympäri pöytää veitsen kanssa.
Mutta se teki minusta hassumman, puolustusmekanismina.
Olen käyttänyt materiaalina kauheuksia, joita hän teki ja sanoi.
Isä joi.
Poika, kuinka moni tyttö sinulle soitti tänään? Nolla?
"Aivan. Entä kuinka moni eilen? Nolla? Niinpä."
No, tiedäthän mitä sanotaan: nolla plus nolla on hintti!
Isäni sanoi niin.
Jos olet alkoholistin lapsi,
opit tarkkaavaiseksi, se on itsesuojelua.
Pitää aina olla tietoinen toisten tunnetiloista.
Mikä sopii hyvin koomikolle.
KIDS IN THE HALL: LIIAN MONTA JUOPPOA ISÄÄ
Yritimme kaikki ehkä kovasti todistaa isillemme, että olimme miehiä.
Pukeutumalla naisiksi.
Oli varmaan järkytys tajuta, että olen uusi äitisi.
Dave oli ensimmäinen, jonka näin esittävän naista.
Hän oli solminut neuleen hartioilleen, jolloin ajattelin, että se oli siistiä.
Ja niin he esittivät naisia. Kaikki jakoivat saman neuleen.
No niin, tämä on oveni. Kiitos ihanasta illasta.
Näyttelimme kaikkia naisia käyttämällä eri asentoa ja ääntä.
Seisoimme, liikuimme ja puhuimme eri tavalla.
Yleisö hylkäsi epäuskon ja hyväksyi meidät naisina,
kun olimme roolihahmojamme.
-Haloo? Tiffany? -Tabitha?
-Mitä sinä puuhaat? -Mitä sinä puuhaat?
-Soitin sinulle. -Minä soitin sinulle.
-Mutta se ei soinut. -Ei se soinut täälläkään.
Voi luoja!
Kehitys tapahtui hitaasti. "Nytkö minäkin esitän naista?"
Ja sitten teimme niin.
"Olenko drag? Taidan näytellä naista."
Kelloni pysähtyi. On tärkeää ehtiä kokoukseen.
Olen pahoillani, tapailen jotakuta.
Äitini oli kauhuissaan,
kun kerroin, että hahmoni Nina perustui häneen.
-Hei, olen Nina. -Hei, olen Danny.
-Hei. -Mitä kuuluu?
Hyvää. Kiitos vain.
Moi. Hei, kaikki. Olen Nina.
Äitini oli ihan, että "se hirveä nainenko?"
He näyttelivät naisia kuin nämä olisivat hahmoja.
Se oli uskottavaa. Se oli aitoa.
Ei tunnu siltä, että
"laitetaanpa peruukit päähän ja puhutaan kuukautisista."
Sillä minulla on hyvä asenne kuukautisiin.
Ja tietenkin kyse oli siitä, että naiset saivat äänensä esiin.
Ulkopuoliset ja feministit,
he ovat meidän ihmisiämme.
Kiitos. Seuraava Rivolin-keikkamme on kahden viikon päästä.
Teemme kolme esitystä.
Vanhaan materiaaliimme kyllästyneille tiedoksi, että
kaikki tulee olemaan uutta, joten tulkaa paikalle.
Jonkin aikaa homma ei toiminut,
emmekä voineet kysyä toisiltamme: "Toimiiko tämä, mikä on suunnitelmamme?"
Ei kaikki ollut huonosti, mutta kun on nuori ja joku sanoo
meidän olevan mahtavia, niin sillä elää
seuraavat kaksi viikkoa.
Aina välillä sketsistä tuli hitti.
Murskaan pääsi.
Päänne murskataan.
Kuole. Kuole.
Kun valitsimme parhaat sketsit
ja kokosimme ne oikeaan järjestykseen esitykseksi,
saimme aikaan hyvän esityksen, joka oli meitä.
Siinä ikään kuin tiivistyi se, mistä meissä oli kyse.
Yhtäkkiä esitys lähti lentoon.
Esiinnyimme ensin kymmenelle
ja yhtäkkiä Rivolissa olikin 400 ihmistä.
Tuhannet tunnit lavalla kantoivat vihdoin hedelmää.
Näin yhden heidän esityksistään ja voi luoja!
Ero oli kuin alkuaikojen Sex Pistolsilla ja myöhäiskauden Clashilla.
Menin kerran paikalle ja siellä oli jonoa.
Ihmettelin, oliko meitä ennen toinen näytös.
Minulle sanottiin, että he jonottavat parin tunnin päästä alkavaan esitykseenne.
Että voihan pyhä sylvi.
Seuraavina kuukausina olimme loppuunmyytyjä.
Meistä tuli ilmiö.
Pieni kultti-ilmiö Queen Streetin kulttiympyröissä.
Tuntui mahtavalta. Hetki oli koittanut.
Homma oli menossa johonkin.
Saimme loistavat arvostelut paikallislehdessä.
En edes aio nimetä sitä, niin siisti olen.
Olimme Globe and Mailissa ja siinä oli loistelias arvostelu,
jossa sanottiin: "Tässä tulee Kids in the Hall".
Sinä päivänä Saturday Night Liven kykyjenetsijät olivat tulossa
katsomaan tapojensa mukaisesti vain The Second Cityn esityksen.
Mutta koska olimme lehden etusivulla,
he päättivät tulla katsomaan meitäkin.
Puhelin soi ja siellä oli joku nainen.
Hän sanoi olevansa Lorne Michaelsin kykyjenetsijä.
"Haluaisimme nähdä esityksenne." "Se on loppuunmyyty."
Ja hän sanoi: "Soitan Saturday Night Livestä".
"Etsimme kykyjä SNL:ään".
Minä vastasin: "Joo, no esitykset on loppuunmyyty, olen pahoillani."
"Ehkä vielä on mustan pörssin lippuja."
Ja sitten suljin puhelimen.
Muut kundit katsoivat minua ja huusivat, että mitä oikein tein.
Sanoin, että taisin tehdä virheen.
Loistavaa!
Ja nyt, esityksemme tähdet: Hart Pomerantz ja Lorne Michaels.
Hyvää iltaa, olen Lorne Michaels,
ja haluaisin keskeyttää hetkeksi tarkastellaksemme kansallista kriisiä.
Kaikki Lornen kanssa työskennelleet imitoivat häntä.
"Siksi Chaplin oli parempi kuin Buster Keaton..."
"Bruce, tunnetko Madonnan?"
"Teetkö mitään tänä syksynä, Mark?"
"Kevinin juttu on, että hän on paikalla, mutta hiljaa,
"mutta hän on äänekäs, mutta paikalla, hän istuu paljon."
Luulen, että ihmiset tekevät aina pilaa pomoistaan.
Pidin heitä raikkaina. Se oli omaperäistä.
He olivat hauskoja ja uskoin, että saan homman toimimaan.
-Voin olla videopeilisi. -Selvä. Hyvä on.
Lorne Michaels.
Kanadalaisille hän on isompi kuin jenkeille,
koska kanadalaisena hän onnistui. Hän valloitti Amerikan.
LORNE SATURDAY NIGHT LIVEN KUVAUKSISSA 1978
Ryhmä edusti hänelle uutta kanadalaisyritystä suuruuteen.
Koe-esiintyminen oli Rivolissa. Esitimme parhaimmistomme suljetuin ovin.
Se on kai SNL:n tapa.
Kokosimme näille komediajäteille 12 tai 15 sketsiä.
Ensimmäistä kertaa kisa kävi rumaksi.
Halusimme kaikki oman sketsimme mukaan.
Muistan, kun näin heidät ensi kerran Rivolissa.
Siinä oli energiaa ja luovuutta,
ja se oli fiksua ja ihan erilaista kuin mikään SNL:ssä tehty.
Pidin siitä.
Ei voinut tietää, naurattiko se, koska ihmiset eivät naura yksinään.
Show'n jälkeen Lorne sanoi:
"Mitä oikein teemme, teitä on viisi?"
Ja siitä tuli elämämme jänn... "Jännitteintä"?
Elämämme jännitteisintä aikaa. Mitä oikein tapahtuisi?
Ottavatko he meidät kaikki? Osan? Ei ketään?
Pari viikkoa myöhemmin Bruce sanoo: "Haluan kertoa jotakin".
"Minut ja Mark halutaan kirjoittamaan SNL:lle."
Saturday Night Live valitsi meidät käsikirjoittajiksi, mikä oli isoa.
Ja todella raskasta muille.
Hyvät heille. Kids in the Hall teki jotain.
Mutta oli hirveää, etten se ollut minä. Ei! Anteeksi.
Tuntui, että tämä saattoi olla loppu.
Bruce ja Mark lähtivät New Yorkiin elämään unelmaa.
Scottille, Kevinille ja Davelle jäi käteen vain kasa vanhoja peruukkeja.
Olimme tehneet ison läksiäisshow'n.
Se veti valtavan yleisön, talo oli täynnä.
Me itkimme lavalla, kuinka iloisia olimme Markin ja Brucen puolesta,
ja kuinka emme tienneet jatkosta, mutta kiitos yleisölle.
Et päässyt mukaan?
En, jonkun virkailijan virkainnosta johtuen.
-Viisi sekuntia. -Nyt tulee.
-Neljä, kolme, kaksi... -Otto.
Mark ja Bruce olivat oikeassa
siinä, että tämä kokemus toisi esitykselle mainetta.
Työskentelin ensin Second Cupissa
ja kaksi viikkoa myöhemmin esitin Madonnalle sketsiäni.
Saturday Night Live, en ollut kovin hyvä siinä.
Jouduin tappelemaan saadakseni kummalliset ideani läpi.
Se oli iso kone.
Taisin olla häkeltynyt.
Se oli kauheaa. Tuskallista, hermostuttavaa, uuvuttavaa.
Se ei todellakaan ollut hauskaa.
Muistan menneeni katsomaan heitä.
Bruce oli lihonut kamalasti.
He näyttivät kaameilta kumpikin. Eivät he olleet onnellisia.
Kun tavallaan epäonnistuin Saturday Night Livessä,
ymmärsin, miten paljon tarvitsin ryhmää.
Joululoma oli kuin nälkäisten rakastajien jälleennäkeminen.
Olette hiljaisia sankareita, koska mikä tahansa muu ryhmä olisi hajonnut,
-mutta te... -Katsoitko sinä vuonna SNL:ää?
Joo.
Niiden viiden välillä oli aitoa kiintymystä.
Ajattelin, että minun pitää pitää tämä ryhmä kasassa.
KOHTI NEW YORKIA 1987
Olut on yhtä ilmaista kuin kokaiini.
Onko tämä päällä? Olenko nyt äänessä?
Haluan puhua lentäjälle.
Anna olla.
Anna vain olla.
Jos meillä ei olisi ollut jokailtaisia esitystämme Markin ja Scottin kanssa
niiden kuumien valojen alla,
ei tämä ryhmä olisi nyt lentokoneessa matkalla seikkailuun.
Syksyllä 1987
Lorne pyysi kaikki viisi New Yorkiin.
Ajatus oli, että kaikki kirjoittaisivat ja esittäisivät
materiaalia pilottijaksoa varten.
Tämä on New York!
Olemme West 23rd Streetillä.
NMKY, jossa Paul oli.
Lorne maksoi käteisellä niin kuin isä.
"Leikkasit nurmikon, olet jakanut lehtiä
"ja vienyt roskat ulos. Tässä viisi dollaria."
Olimme todella nuoria. On 80-luvun loppu New Yorkissa.
Edessämme on suuri ilta. Ekstaasi alkaa vaikuttaa.
Olimme nuoria miehiä, joille oli annettu valtakunnan avaimet.
Jotkut meistä polttivat kynttilää molemmista päistä.
Haluaisin esitellä sinut parille New Yorkin hotdogille.
Tämä poika ei huolinut kulliani.
Tapan sinut.
He olivat nuoria ja vapaita ja halusivat tehdä miljoonaa asiaa.
Tiedätkö, missä lapsesi ovat?
Siinä se on. Kiva.
Päivisin keskityimme pilotin kirjoittamiseen.
Sitä varten olimme siellä.
Esitysten tarkoitus oli pitää meidät vireessä
ja kovettaa meidät amerikkalaista yleisöä varten.
Tuhma tyttö.
Tunnelma oli, että nyt oli kehitettävä parhaat sketsit
televisiota varten.
Lorne kertoi marssijärjestyksen joka viikko.
"Te menette lämmittelemään nyt sitä ja tätä."
"Teette nämä esitykset ja katsotaan, mitä teette ensi viikolla."
Halusin, että he kokevat kaikkea sellaista,
mitä Rivolissa ei ollut mahdollista kokea.
Olen Lou.
Tulitko hyvin, Lou?
Tulitko, Lou?
Kun katsoo näitä viittä tyyppiä, näkee joukon kummajaisia.
Niin kuin todella. He ovat outouden huippu.
Tapasin ryhmän pitäessäni pientä teatteria
West Bank Cafen alakerrassa.
Noin satapaikkainen pieni esitystila
oli täydellinen paikka projekteille.
Lewis oli ensimmäisiä fanejamme.
Hän piti meitä taitavina.
Tuki meitä.
Rohkaisin heitä, koska pidin...
He olivat hiton hauskoja.
Kuule, makaisin kanssasi vain säälistä.
Olen armopanojen kuningas.
Onnistuneessa komediassa on hienoa se,
että se tarjoaa uuden näkökulman, ja he tavoittivat sen.
Me viinillä hänet pesemme Ja hyvin siistimme
Se ristiinnaulitsemiskone on
He olivat palaamassa Torontoon kuvaamaan pilottia, ja sanoin:
"Olette lähellä, mutta pystytte parempaan."
Salama ei kuulemma iske kahdesti. Minusta se voi iskeä 19 kertaa.
Oli kaksi vaihtoehtoa.
Yleisö pitäisi meistä, yleisö ei pitäisi meistä.
Jatkoimme käsikirjoituksen työstämistä Torontossa,
ja sitten jokin osui kohdilleen.
Käytimme kaikki rahamme pilottiin, neljästä asuntokunnasta.
Tuntui, ettei se ehkä onnistuisi.
Tämä on CBC.
Miespalvelijani Maan päällä CBC:llä: Ivan Fecan, ohjelmajohtaja.
Olimme tuttavia Ivan Fecanin kanssa,
ja soitin hänelle ja kysyin,
voisiko hän sijoittaa Kids in the Hallin ohjelmaan.
Olin aina halunnut tehdä jotain ryhmän kanssa.
He olivat röyhkeitä ja raikkaita.
Olimme Lornen kanssa jutelleet, että ohjelma olisi mahtava.
Sen ajan CBC:n ohjelmat olivat kallellaan vanhoihin,
ja halusimme tehdä jotain alle 40-vuotiaille.
Pitemmittä puheitta, Kids in the Hall.
Se oli sarjan pilottijakso.
Sitä mainostettiin erikoisjaksona, mutta meille se oli pilotti.
Toivoimme, että se menestyisi sarjaksi asti.
PILOTIN NAUHOITUKSET TORONTO 1988
Kuvasimme CBC:n studiolla,
ja SNL:n tyypit tulivat New Yorkista
auttamaan lavasteissa ja valoissa.
Siihen aikaan ehkä kymmenestä pilotista syntyi yksi oikea sarja.
Heillä oli paljon pelissä.
Panokset olivat karmeat, se oli kaikki tai ei mitään.
Olin hyvin hermostunut.
Jos tämä ei onnistuisi, joutuisin paikannäyttäjäksi.
En voinut kovin hyvin.
Vaikka osasimme materiaalin, työ tuntui raskaalta. Oli pakko onnistua.
He olivat siirtymässä ammattilaisiksi,
eikä kukaan ollut esiintynyt kameroille,
mikä on ihan oma taiteenlajinsa.
Teimme kaksi nauhoitusta eri yleisöjen kanssa. Ensin olimme kauhuissamme.
Menin pissalle ja ajattelin, että pallini olivat vetäytyneet takaisin sisään.
Vaikka olimme harjoitelleet koko viikon,
mietin aluksi, pitikö minun kääntyä yleisöä vai kameraa kohti.
Ensimmäinen yleisö ei nauranut.
Se meni todella huonosti.
Se oli ainoa kerta, kun Lorne huusi meille.
Hän käski meitä kokoamaan itsemme.
Hän sanoi, että show'n oli oltava 19 kertaa parempi.
Oliko sellainen matemaattisesti edes mahdollista?
Olisin voinut sanoa, että se meni mahtavasti.
Se olisi ollut vale.
Showbisneksen ydin on siinä,
että lavalta on poistuttava, jotta sinne voi astua uudelleen.
Hänen viestinsä oli, että olimme pettäneet hänet. "Tämä oli tilaisuutemme."
Se sai punkkariveremme kiertämään.
Osa meistä suuttui Lornelle.
Minä suutuin itsellemme, koska olimme niin huonoja.
Niinpä laitoimme punkia soimaan
ja aloimme hajottaa pukuhuoneen kalusteita.
Minä en osallistunut, olen diplomaatin lapsi. Me emme hajota pukuhuoneita.
Kevin, hajotitko pukuhuoneesi?
En!
Pissasimme lavuaariin Scottin kanssa.
Kun tulimme huoneesta, menimme vain
vetämään elämämme esityksen.
Hei miljonäärit, pois roskien kimpusta!
Haluaisin tavata tytön...
Naisen.
Anna kun autan neuleesi kanssa.
Hups, tuuli.
Toinen esitys tuntui Rivolilta.
Se oli fantastista.
Neljä vuotta aiemmin näkemäni hahmot Rivolin lavalta
olivat nyt roolivaatteissaan lavasteissa.
He olivat oikeita. He heräsivät henkiin.
Olen armopanojen kuningas.
Helppo hakata, vaikea tappaa.
Kippis Regille.
Kun näin pilotin, vaivuin eksistentiaaliseen masennukseen
tajutessani, että he olivat tehneet kaiken, mitä olin halunnut tehdä.
Pidän sitä edelleen lähes täydellisenä komediapilottina.
Hän masentui nähtyään sen. Hän sanoi:
"Hemmetti, te teitte sen, minkä kaikki haluavat tehdä!"
Ja hän oli todella vihainen.
Näetkö? Pääsi on litteä.
Pukeeko äitisi sinut yhä? Hänen olisi pitänyt murskata pääsi.
Hyvää yötä.
Harjoittelimme, kun joku CBC:ltä tuli sanomaan,
että erikoisen kuuloinen herra haluaa puhua kanssanne.
Mietimme, että oliko se Lorne.
Lorne puhui Markille, koska tämä oli diplomaatin poika.
Vastasin puhelimeen, siellä oli Lorne. "Onneksi olkoon, he haluavat 22."
-Ihmettelimme, että mistä hän puhuu. -Se oli 20.
Se oli 20 jaksoa.
"Saimmeko sen?" Hän käski odottaa.
Hän jankkasi varmaan viisi minuuttia,
että "odottakaahan, kun kuulette".
"Mistä on kyse?" "Saimme ohjelman." "Hyvä. Luojan kiitos."
"Kuinka pitkän, kymmenen jaksoako?"
"Kaksitoista?" "Kaksikymmentä per kausi." "Mitä?"
Sanoitko kyllä?
Kuka siellä? Kenelle puhun?
HBO.
HBO sijoitti meihin.
Voi pojat.
Tarjosimme henkilökuntaa ja tilat.
Saimme raavittua kasaan tarpeeksi ohjelmaa varten.
Nyt tapahtuu.
-Loistouutisia, mulkku. -Hyvin tehty, mulkku.
Samppanjaa.
TUOTANTO ALKAA 1989
Mitäkö tunnen ennen esitystä?
Olen iloinen, surullinen, väsynyt, todella innoissani,
traumatisoitunut, tylsistynyt.
Emme tienneet mitään tv:stä.
Ensimmäisellä kaudella on paljon sketsejä, joita ei juuri editoitu.
Ne toimivat loistavasti Rivolissa klo 23.39 illalla.
Lavalla asioita vain tapahtuu. Sinne astutaan ja homma pyörii.
Televisio on hirviö.
Muistan, kun nauhoitimme "Doctor Seuss Bible" -sketsin.
Scottin piti olla vaikka kuinka pitkään ristiinnaulitsemisasennossa.
Siinä puutuvat kädet,
ja hän oli tuskissaan pitkien ottojen takia.
Kiirehtikää! Hoitakaa nyt vain homma.
Käteni tippuvat kohta, mennään!
-Valmiina? -Valmiina.
Mennään!
Käveletkö kameraa kohti?
Käy, Bruce.
Tekijätiimi koostui CBC:n vanhoista tekijöistä.
He ihastuivat hahmoihin.
Tyypit tulivat kyselemään, aionko olla tänään "se punapää".
Milloin tämä painajainen loppuu?
"Ei, en aio olla tänään punapää." "Hitto! Ei sitten."
Se, joka väittää, ettei ihastunut Daveen,
kun hän esitti erästä hahmoa, valehtelee.
Tämä tuli.
Olin innoissani ja hämmentynyt Davesta dragina. Hän oli tosi seksikäs.
Dave oli kuuma. Mitä voin sanoa, hän oli kuuma!
Olin seksikkäimmilläni naisten vaatteissa.
Bruce McCulloch, naiset ja herrat. Bruce McCulloch.
Live-nauhoituksia oli hauskinta tehdä.
Ihmiset tulivat paikalle niin kuin jonottaessaan Rivoliin.
Ystävälläni Suella oli siistit isosiskot.
Hänen isosiskonsa Julie tunsi tiimistä jonkun,
joka oli Brucen ystävä. Niin saimme liput.
Menimme CBC:n studiolle.
Kamerat tulivat.
Vasemmalla oli pieni lava ja ihmettelin, mitä varten se oli siinä.
Esitys alkoi ja Shadowy Men soitti lavalla.
He soittivat livenä.
Kappale "Having an Average Weekend" oli ensimmäisellä singlellämme.
Siitä tuli heidän aloituskappaleensa joka show'lle.
Meistä tuli siistejä Shadowy Menin ansiosta, jos lainkaan.
He rokkasivat kovaa.
Soitimme joka ikisen jakson nauhoituksissa.
Tarvitsee vain soittaa yksi nuotti.
Kuin painaisi nappia. Kaikki tietävät.
Mahtavaa nähdä, kun ihmiset innostuvat siitä.
Joskus Dave ja minä tanssimme
yleisön edessä. Ihmiset rakastivat sitä.
Meikkaajat ja puvustajat olivat kuin varikkotiimimme,
jotka vaihtoivat meidät hahmosta toiseen vartissa.
Sitten oltiin taas tanssimassa Shadowy Menin tahtiin.
Haluaisin kiittää teitä, kun tulitte paikalle. Kiitos!
Paljon kiitoksia!
Ja haluamme kiittää Shadowy Meniä!
Show'n päätyttyä olimme yli-innoissamme. Halusimme tulla kaikkiin nauhoituksiin.
"Meidän on tuotava ystävämmekin."
Se oli kaupungin kuumin show eikä sinne vain päässyt.
ENSIMMÄISEN KAUDEN ENSI-ILTA 1989
Hei, olen telkkarissa, ja niin on Kids in the Hallkin.
He olivat kaikkialla. He olivat uraauurtavia.
He olivat erilaisia, muunsukupuolisia.
En tiedä, mitä he olivat.
Tyypit olivat television siisteimmät paskiaiset.
Ja he olivat meidän.
Amerikkalaiset tietävät kanadalaisista yhtä paljon kuin heterot homoista.
Näin heidän kehittyvän taitaviksi ammattilaisiksi.
Heistä tuli oma kokonaisuutensa. Olin hämmästyksissäni.
Tajusin, että tämä oli hyvää kamaa. Aiheet, hulluus.
-Haluaisimme kaksi paskaa keittoa. -Kaksi paskaa keittoa.
Herrat, herrat, olemme kokouksessa!
Kasvoin katsoen lapsena Monty Pythonia ja teininä SNL:ää.
Harjoitusrintsikoiden jälkeen on valmis katsomaan Kids in the Hallia.
Voi luoja!
-Katso taivaalle, ääliö! -Katson!
Olin hämmästynyt heidän nuoruudestaan ja viattomuudestaan.
Kukaan ei näyttänyt vaaralliselta Selvästi heillä oli älyä.
Ryhmän viisikko vaikutti niin itsevarmoilta näyttelijöinä,
kun he muuntautuivat eri hahmoiksi.
-Michelle, itketkö sinä? -Ei! En itke.
Ajattelen vain Tonya.
Ohjelma tuntui kuvaavan aidosti heitä. He ovat leikkisiä, eivät välitä mistään.
Heidän vapautensa ilon saattoi tuntea.
Saturday Night Live ottaa aiheensa otsikoista.
Kids in the Hall oli erilainen.
He ottivat aiheita popkulttuurista ja arjen americanasta.
Sketsit eivät olleet poliittisia, niissä ei vastustettu mitään.
Kyse oli ihmisistä ja heidän kasvoistaan.
Siinä oli viisi seksikästä poikaa
hölmöilemässä yhdessä kuin The Beatles "A Hard Day's Nightissa".
He olivat helvetin suloisia.
Onko menestys vaikuttanut heihin?
Meillä on enemmän rahaa.
Pidin heti Kids in the Hallista,
ja menin kuokkimaan heidän juhliinsa.
"Voi luoja, onpa mahtavaa."
Showbisnes on hauskaa. Oikea showbisnes.
Amerikkalainen showbisnes on hauskaa. Rakastin sitä.
Minulla oli tapana kirjoittaa baareissa.
Kun ohjelma tuli tv:seen, en voinut jatkaa.
Minulle huudeltiin: "Hei, Bruce!"
Minulla oli tyttöystävä ja pussailimme, kun tv oli päällä.
Sieltä tuli Kids in the Hallin sketsi, jossa olin nainen.
Se oli aika outoa.
-Mitä ihmiset sanoivat ohjelmastamme? -He pitivät sitä rohkeana.
Minä ja ystäväni rakastimme sitä.
-Pitikö HBO siitä? -Luulen, että he olivat tosi tyytyväisiä.
-Hyviä arvosteluita. -Iloisia faneja.
-Fanit. -Joo.
Hädin tuskin monikossa.
Harjoittelimme, kun joku CBC:ltä tuli sanomaan,
että arvokkaan kuuloinen herra halusi puhua kanssamme.
Hei!
Vastasin siihenkin puheluun.
Ohjelmamme peruttiin.
Mark tuli kertomaan.
Istun nyt alas.
Se oli aika shokki.
Se tuntui kaiken lopulta.
En pitänyt sitä kritiikkinä ohjelmaa kohtaan.
HBO:lla oli vain talousvaikeuksia.
Ryhmän hyvä puoli on yhtenäisyyden voima.
Jälkikäteen voi mennä juomaan ja puhumaan liittolaistensa kanssa.
Menimme nuhjuiseen baariin naurattamaan toisiamme
varmaan kahdeksi tunniksi. Joimme ja teimme pilaa kohtalostamme.
Tunsimme, että olimme tehneet hirveästi töitä
ja nyt ohjelma peruttiin.
Mitä nyt?
Ajattelin ylimielisesti, ettei meitä voi pysäyttää.
En tiennyt mitä tapahtuisi, mutta me jatkaisimme.
Käännös: Nora Tamminen
Luova tarkastaja Pirkka Valkama