Üdv, mi vagyunk a Kids in the Hall. Mark vagyok, ő Dave.
Bruce és Scott.
Üdv!
Én pedig Kevin vagyok. Én is itt vagyok. Öten vagyunk.
Mindig is be akartam kerülni közéjük. Ez az igazság.
Láttam az egyik műsorukat a Rivoliban,
és azon gondolkodtam: "Tudok-e valaha olyat csinálni a Saturday Night Live-ban
"ami legalább ennyire menő és eredeti, mint ez?"
Emlékszem, amikor először láttam őket a Rivoliban.
Viccesek voltak, szellemesek, eredetiek.
Cseppet sem hasonlított ahhoz, amit az SNL-nél csináltam.
Ideülök az asztalfőre, az erőviszonyok demonstrálása végett.
Megnevettettek.
Pedig szinte semmi nem nevettet meg.
Akkor hát indulhat a műsor, kezdődjön a mészárlás!
MŰSORON A KIDS IN THE HALL
Aki szereti a jó humort, az felismeri a minőséget,
és ők minőségiek.
Összezúzom a fejed!
Ha humorista voltál, ismerted őket.
Ha meg nem, mit kerestél a szakmában?
Egyszerűen állati viccesek voltak.
Felvétel, Bruce!
Egy káposzta a fejem.
Az egyetlen humorista csapat voltak, akik az X-generációt tükrözték vissza.
Senki nem volt nálunk befolyásosabb.
Azt csináltak, amit csak akartak.
Mondjak valamit? Pocsék orvos vagyok.
Anarchikus, lázadó.
Megismételhetetlen.
Kanadai!
Megmutatták, hogy Torontóból is sokra lehet vinni.
Ez nagy hatással volt rám.
Gonosz! Udvariatlan és Gonosz!
Úttörők voltak, multiszexuálisak és többneműek.
Nem is tudom, mik voltak.
Ha meleg vagy, és összeforr a tekintetünk, akkor vettem az adást!
Hatalmas empátiával játszottak nőket. És néha egyszerűen elbűvölőek voltak.
Meg kell találnod a humort a nehéz helyzetekben.
Apu ivott.
De tudom, hogy segített viccesebbé válnom. Ez olyan védekező mechanizmus.
A humornak nem kell fájdalomból születnie,
de azért sokunknak bonyolult a háttere.
A humor arról szól, hogy szemberöhögjük a halált.
Egymás miatt álltunk össze,
és folytatjuk is, amíg csak tudjuk.
FIÚK A FOLYOSÓRÓL
Itt vagyunk a Kids in the Hall tagjaival. Ez egyszerűen fergeteges!
-Szóval neked ez a fergeteges? -Köszönöm!
Calgaryban történt.
Ez az írógépes jelenet. Biztos, hogy...
Próbálgattam magam, és valahogy rátaláltam a Loose Moose Színházra.
Improvizációs színház volt, nagyon demokratikus,
verseny formátumú improvizációt csináltak. Menő volt, nagy közönséggel.
A The Audience csapat,
a nagy Billy Gimmel, Norm Hiscock, az óriási Mark McKinney és Frank...
Zseniális volt. Ha valaha is gondolkodnom kellett volna a színpadon,
sose ment volna.
Véletlenszerűnek és spontánnak kellett lennie.
A Mount Royal College-ba jártam.
Épp intéztem a dolgaim, amikor csak úgy besétáltam a színházba.
Olyan volt, mintha lehullott volna a lepel.
Ilyen lehet, amikor valaki megtalálja a vallását.
Néztem ezeket az embereket a színpadon ahogy ökörködnek,
és rájöttem: "Ezt akarom csinálni!"
Ezek után minden nagyon gyorsan történt.
Talán két hónap se telt el, és találkoztam Markkal.
Tisztán emlékszem, Bruce az egyik első jelenetében a fejével
festette a színpadot.
Emlékszem, egy zongorás jelenetet csinált,
és iszonyú sokáig próbált, én meg azt mondtam neki:
"Ugyan meddig próbálod még?"
Ez az első emlékem a mi bonyolult és gyönyörű barátságunkról.
Kevinnel a legelső Second City improvizációs műhelyben találkoztam.
A régi tűzoltóság épületében tartották.
Véletlenül összekerültünk egy páros gyakorlathoz.
Egymás mozdulatait kellett utánoznunk a tükör gyakorlat során.
Elökörködtük az egészet.
Kapásból egymásra hangolódtunk. Ez majdnem olyan,
mintha beleszeretnél valakibe.
Ő volt az első barátnőm.
Tényleg szerelem volt első látásra, megnevettettük egymást,
és azonnal ráhangolódtunk a másikra.
Azóta így vagyunk.
Ilyen összefonódást más humoristával azóta sem tapasztaltam.
Az óra után odamentem Dave-hez,
és megkértem, csatlakozzon a nem létező társulatomhoz.
Azonnal igent mondott.
Így indult a Kids in the Hall.
Láva. Láva. Olvadt forró láva.
-Olvadt forró. -Igen?
Magma.
Már csináltuk egy ideje az impró színházat.
Jók voltunk, de még csak kezdők, úgyhogy csiszolatlanok.
Hallottunk a The Audience nevű társulatról.
Mi hallottunk róluk. Ők is hallottak rólunk.
Bruce jött először Torontóba. Fura kis fickónak tűnt.
Gondoltam: "Mi baja ennek a fickónak?"
-Itt jön! Tépd le! -Jön. Hűha!
Aztán láttam a színpadon és rájöttem, hogy iszonyú vicces.
A szívem így csinál...
A szíve így csinál...
Dave-vel épp a Second Citys imprósok fellépésére vártunk,
amikor megjelent Mark. Egy teljesen átlagos, szemüveges fazon.
Hallottam, hogy egy zseni. Azt mondtam: "Nem vicces."
Mindig örömmel meséli,
hogy amikor először látott, azt gondolta: "Ez a pasi nem vicces."
Mi ez a furcsa, bizarr hangszer, amit idehozattál velem?
Mi az ott?
Biztos, az istenek üzenete, azt akarják, hogy fejlődjünk!
Aztán láttam a fellépését és zseniális volt.
Miután láttuk egymást színpadon, úgy döntöttünk, dolgozhatnánk együtt.
Sokat dolgoztunk két külön társulatként.
De folyton elakadtunk, úgyhogy összeálltunk egy társulattá.
A "The Audience" név az én ötletem volt,
de szerencsére nem bírtam átverni rajtuk.
Megegyeztünk a Kids in the Hall névben.
Bruce azt mondta: "Jó, de csak ideiglenesen, mert rühellem."
"Kölykök a folyosón." Mit jelent ez? Milyen név ez?
Gwar! Az már név!
Egy producer felbérelte az eredeti felállást egy műsorra.
Akkor még máshogy hívtak minket, és mesélt nekünk a Jack Benny Show-ról,
hogy ott a gyerekek a folyosókon
próbálnak majd Jacknek vicceket eladni.
Ők voltak a "kölykök a folyosón."
Aztán egyszer csak feleszméltem, és már négyen voltunk.
Aztán jött Scott. Figyelted, hogy bevezettem, hogy ő jön?
Vicces családom volt.
Minden vacsoránál elmeséltük, mi történt aznap,
milyen idiótákkal találkoztunk, és rajtuk gúnyolódtunk.
Minden a nevetésről szólt.
De amikor a York Egyetemre jártam, nem készültem humoristának.
Színészkedtem a színházban.
Filmcsillag akartam lenni.
James Dean akartam lenni.
Akkor mikor jött rá, hogy humorista akar lenni?
Amikor találkoztam a Kids in the Hall-lal.
Mindenki látja az arany kártyámat.
Ne!
Csak ökörködtek, és annyira jó bulinak tűnt,
és közben mégis színészkedés is volt.
Imádtam!
Csináltam ezt a szörnyű jelenetet egy rejtélyes gyilkosságról,
és voltak azok a fánkok.
"Nézzenek az üléseik alá, ott egy fánk mindenkinek!"
Nem is emlékszem, hogy volt. Kevin?
A jelenet szörnyen sikerült, és elkezdtek dobálni minket.
Bruce azt kérdezte: "Mi a franc? Ki dobálja a fánkokat?"
Nyilván, hogy én voltam, összesen vagy heten voltunk a nézőtéren.
Tipikus Scott. Dobálta a fánkot és azt kiabálta: "Húzzatok haza!"
Aztán meg: "Be fogok lépni a társulatba."
Csak fel kellett hívnom magamra a figyelmüket.
Ez őrültség.
Emlékszem, néztem egy imprót a színházban,
és Scott játszott.
Épp egy szörnyű jelenetet játszottam.
Azt imitáltam, hogy a vécén szarok.
Belenyúlt és felemelte a kakát és így kiáltott: "Ő a szeretőm!"
Kitört belőlem a röhögés,
talán még egy valaki nevetett,
és rájöttem, kedvelem a srácot.
Király akart lenni a színpadon és így minket is ösztönzött.
Hagyj békén!
Folyamatosan nyüzsgött.
Nekünk is hajtanunk kellett, hogy lépést tartsunk vele.
Addig úgy éreztem, valami hiányzik.
Igazából nem is voltunk vele tisztában, hogy mi volt az.
Egyszer improvizáltak rólam egy dalt, arról, hogy benne vagyok a csapatban.
És Scott egy Kölyök a Folyosón
Ő meg csak sírt és cigizett.
Onnantól kezdve sose hagytam el őket.
És utánam se jött senki. Bezárt a bazár.
Fiatal srácként ez a hely a Queen Streeten
volt számomra a legfontosabb hely a világon.
Ez a hely, a Rivoli,
a menő, bőrkötényes pincérnőkkel.
A Queen Street egy mágikus hely volt. Főleg a külvárosból.
Mindenki feketében, komor arccal járt.
Bármi is akartam lenni, tudtam, hogy ott az lehetek.
A kreativitás igazi olvasztótégelye volt.
Volt ott film, tánc, humor.
Valami mindig történt, és a Rivoli volt a központi hely.
Gyerünk, operatőr!
Régen segítettem a világításban.
Scott szétpakolta a jelmezeit, ahova csak tudta.
Ekkora volt a színpad.
Itt volt egy oldalsó színpad.
Valaki itt konferált. Aztán itt elsötétültek a fények.
Aztán itt kigyúltak megint.
Aztán itt előadtuk, amit ott felkonferáltak.
Azt nézd meg!
Elnézést, kisasszony!
Nem tudom, hogy vészeltük át az első évet.
Voltak vagy 17-en, 20-an, jobb estéken tán 35-en.
Nem volt sikerünk. De egymást nagyon kedveltük.
Kilencvenkilenc üveg sör a falon
Kilencvenkilenc üveg sör
Leveszel egyet, körbeadod
Aztán kilencvenkilenc
Kilencvenkilenc üveg sör a falon
Sokszor játszottunk üres nézőtér előtt, de nem hagytuk abba.
Kellett az ismétlés, a kísérletezés,
a sok bukás, hogy megtaláljuk magunkat.
Egy régi haverunk beugrott, gondoltuk, csinálunk együtt egy improvizációt.
Mike Myers!
Sokat impróztam velük a Rivoliban.
Hihetetlen élmény sikeresnek lenni a Queen Street-i tömeg előtt.
Mindig szerettem volna közéjük tartozni.
Olyanok voltak, mint egy három akkordos zenekar,
de három micsoda akkorddal!
Rohadt állat!
Amikor először láttam őket, az hatalmas felismerés volt.
Ott ültem a Rivoliban 20 másik emberrel és rájöttem:
"Ez a legnagyszerűbb dolog, amit valaha láttam."
A nővérem pasijának volt egy kamerája,
amit folyton elvittem az előadásaikra.
-Jó volt, nem? -Jó volt.
Sok korai előadásukat felvettem.
Nagyon újfajta humort csináltak,
részben személyes tapasztalaton alapult.
Anya, ott vagyunk!
Nyisd ki az ablakot, itt vagyunk!
Lenyűgözött, mert más nem csinált ilyet.
A külvárosban beleolvadnak az éjbe
Ahogy saját apáinkká válunk
Az egyik korai jelenetünk a "Külváros" volt.
Hogy is szólt a dal?
"Látok valamit a külvárosból." Elfelejtettem, hogy volt.
Keressenek rá! Megtalálják.
Nézz a szemembe és lásd
A külváros erejét
BRUCE ÉS A NŐVÉRE 1972
KEVIN CSALÁDJA 1975
Négyen a külvárosban nőttünk fel.
SCOTT APJÁVAL ÉS FIVÉREIVEL 1972
A külvárosok unalmasak.
DAVE ÉS TESTVÉREI 1968
Szerintem a külváros kisütötte az agyunkat.
A külváros szorongatja a nyakam.
A külváros lehet, hogy egy hurok, ami megfojt.
Anya!
Mark más világból való.
MARK ÉS CSALÁDJA 1975
Diplomata családból származok, meglehetősen művelt közegből.
Először azt hittem, hogy a kívülállóságom a saját személyes kudarcom,
de aztán, fokozatosan elfogadtam.
Az ország miniszterelnökének készültem.
De 20 éves koromban ott volt az LSD.
Nem tanultam, nem jártam órákra. Elmentem Calgaryba. Színészkedni kezdtem.
Elnézést, mennem kell színészkedni.
Calgary egy nagyon homofób olajipari város volt,
ahol a srácok teherautókban furikázva üldöztek az utcán.
Előbb a sportba, majd a rock zenébe menekültem.
Tűz, tűz, tűz
Tűzbe borul az elmém
Amikor a punk beindult, emlékszem, hallottam a God Save the Queent,
a bakelitet, és elszállt tőle az agyam.
Olyan volt, mint a szex, a düh, hogy a társadalom másmilyen is lehet.
Mintha egy heroinkapszulát nyomtak volna az agyamba.
Van egyáltalán heroinkapszula? Nem gondolnám.
Bruce félelmetesen laza volt. Amikor először beszéltünk,
nem tudtam, mit mondjak, úgyhogy megkérdeztem, milyen zenét szeret.
Azt mondta: "Lou Reedet, a Birthday Partyt és Iggyt."
Abban az időben a zene megszállottja voltam.
Imádtam a punkot, a lázadást.
Nem kell zenélned ahhoz, hogy punk legyél.
"Akar velem valaki verekedni?"
Nem kell zenésznek lenned, hogy punk mentalitásod legyen.
Hallottam, hogy itt vannak ezek az új srácok a színen,
hogy olyan punk rockosak, és valami új, menő dolgot csinálnak,
olyat, amit még előttük senki sem.
Mostanában mindenki a munkájáról panaszkodik.
Én ugyan nem. Imádom a munkám.
Hogy mit dolgozok? Buzi vagyok.
Akkoriban melegnek lenni bizonyos szempontból lázadásnak számított.
Kicsit veszélyes volt meleg témával a színpadra állni.
A faszszopás? Férfi munka.
Dugjál meg!
Futó buzi, szabadon szalad
Nézd a buzit, nézd, hogy fut...
Imádtam, hogy Scott meleg,
és hogy hozza ezeket az anyagokat a műsorba.
A homoszexualitás vált a fegyverünkké az idejétmúlt eszmék ellen.
Ő volt az első, akit ismertem, aki nyíltan meleg volt,
egy melegpárti karaktert játszott, és szemérmetlen volt.
Az én kis külvárosban nevelkedett énemnek ez észbontó volt.
Itt éreztem, hogy felvállalhatom magam.
Fiatal korom minden percében titkolóztam.
Az apám erőszakos volt.
Van egy viccem, hogy megpróbálta kiverni belőlem,
de csak azt érte el, hogy most durván szeretem.
Régen az apámat hibáztattam azért, hogy meleg vagyok.
Ha egy melegpárti társadalomban lennék az, akkor nem lenne nagy ügy, igaz?
Úgyhogy azt gondoltam, a társadalmat hibáztatom.
Szóval ott volt apám része, és gondoltam, teszek mellé egy másikat,
a társadalom utálatát, és a kettő szépen kiegyensúlyozta egymást.
És most olyan a mozgásom, mint egy modellnek.
Olyan humort akartak, ami egyszerre felzaklat és szórakoztat,
és elrugaszkodik a középosztálybeli normáktól.
Különösen fontos volt számukra,
akik úgy alakították a karrierjüket, hogy pont az ellenkezőjét tették annak,
amit a szüleik tettek.
Boldog szülinapot, fiam!
A rossz szülői magatartás kavalkádja lenyűgöző.
Már nem tudok úgy inni, mint 40 éves koromban.
A legelveszettebb, legnyomorultabb emberek jelennek meg,
de a nyomorultságuk új, eredeti és izgalmas.
Az apám részeges volt. Mindig valami szörnyűséget tett.
Egyszer egy késsel kergetett az asztal körül.
De tudom, hogy segített viccesebbé válnom. Ez olyan védekező mechanizmus.
Sok szörnyűségét felhasználtam.
Apu ivott.
Fiam, hány csaj hívott fel ma? Zéró?
"Értem. És hány csaj hívott fel tegnap? Zéró? Gondoltam."
Tudod, fiam, mit mondanak: "Zéró meg zéró egyenlő buzi!"
Ezt is ő mondta.
Ha egy alkoholista gyermeke vagy,
önvédelmi okokból jó megfigyelő válik belőled.
Tisztában kell lenned az emberek érzelmi állapotával.
Ami jól jön, ha humorista az ember.
A KIDS IN THE HALL BEMUTATJA "TÚL SOK RÉSZEGES APA"
Mindannyian próbáltuk bebizonyítani az apáinknak, hogy igazi férfiak vagyunk.
Azzal, hogy nőnek öltöztünk.
Gondolom, jól meglepődtél, hogy én vagyok az új anyukád.
Először Dave-et láttam nőt játszani.
Egy pulóvert dobott a vállára, ami nagyon tetszett.
Ezek után így játszották a nőket. Volt egy pulcsink, amit mindenki használt.
Itt lakom. Köszönöm a szép estét!
Az összes női szereplőt a testtartásunkkal és a hangunkkal játszottuk el.
Csak máshogy álltunk, mozogtunk, beszéltünk.
A közönség pedig elfogadta, hogy nők vagyunk,
amikor nőket játszottunk.
-Halló? Tiffany? -Tabitha?
-Mit csinálsz? -Mit csinálsz?
-Épp téged hívtalak. -Én is épp téged hívtalak.
-De nem is csengett! -Itt sem csengett!
Istenem!
Lassan fejlődött tovább a dolog: "Most akkor nőt alakítok?"
És megtettük.
Aztán meg: "Női ruha van rajtam? Azt hiszem, egy nőt játszok."
Megállt az órám. Fontos, hogy ne késsek el a találkozóról.
Sajnálom, járok valakivel.
Anyám teljesen ledöbbent,
amikor mondtam neki, hogy róla mintáztam a karakterem.
-Szia, Nina vagyok! -Szia, Danny vagyok!
-Szia! -Hogy vagy?
Köszönöm, jól!
Szia! Üdv mindenkinek! Nina vagyok!
Azt kérdezte: "Micsoda? Azt a borzalmas nőszemélyt?"
919, harmadik felvétel.
Úgy játszottak nőket, mintha karaktereket játszanának.
Hihetőek voltak. Valóságosak.
Nem olyan volt, hogy:
"Felveszünk pár parókát és beszélgetünk a menstruációról."
Mert én jól állok hozzá a menstruációhoz.
És persze, így hangot tudtunk adni ezeknek a nőknek.
A kívülállóknak, a feministáknak,
mert ők... Ők a mieink.
A RIVOLI 1985
Köszönjük! A következő előadásunk itt két hét múlva lesz,
három egymást követő napon.
Akik már unják a régi anyagainkat,
teljesen új műsorral jövünk, úgyhogy várjuk önöket!
Egy ideig nem működött,
de nem tudtuk megkérdezni egymástól, hogy működik-e. Vagy, hogy mi a terv?
Nem az, hogy semmi nem működött, de fiatalon ha egy valaki azt mondja:
"Srácok, királyok vagytok!", az elég,
akár két hétig is a boldogsághoz.
És hébe-hóba bejött egy jelenet.
Összezúzom a fejetek.
Meghaltok! Meghaltok!
Amikor kiválogattuk a legjobb, legütősebb jeleneteket,
és a megfelelő sorrendben felfűztük őket egy műsorrá,
és jól sikerült, azok voltunk igazán mi.
Ott összesűrítve megmutatkozott, milyenek is vagyunk.
Emlékszem egyszer...
Hirtelen nagyon sikeresek lettünk.
Az addigi 10 fős közönség
négyszáz fővé nőtte ki magát a Rivoliban.
Az a 10 000 óra színpadon töltött idő végre meghozta a gyümölcsét.
Amikor láttam őket, elámultam.
Hatalmas volt a különbség, mint a korai Sex Pistols és a késői Clash között.
Egyik nap ide tartottam, és láttam a kígyózó sorokat.
Azt kérdeztem: "Van egy másik előadás előttünk?"
Mondták, hogy nem, ezek mind ránk várnak két és fél órával a kezdés előtt.
Én meg: "Szent isten!"
RIVOLI - MÁRCIUS 17 KEDD, 5 DOLLÁR
...ELŐADÁSÁBAN: TÚL CINIKUS, HOGY DUGJON!
A következő hónapokban csak telt ház előtt játszottunk,
népszerűek lettünk.
Népszerűek a Queen Street kultikus világában.
Nagyszerű érzés volt. Jelentőségteljes volt.
Mintha tartanánk valamerre.
Remek kritikát kaptunk a helyi újságban.
Nem mondom, melyikben, mert ennyire laza vagyok.
A Globe and Mailben kijött ez a remek kritika,
pont olyan volt, amilyet szeretne az ember, ami megismertetett minket.
Pont aznap szállt le Torontóban az SNL tehetségkutató csapata,
hogy megnézze a The Second Cityt.
De megláttak minket az újságban,
és úgy gondolták, jobban teszik, ha minket is megnéznek.
Csörgött a telefon, felvettem, és egy nő szólt bele.
Azt mondta, Lorne Michaelsnek toboroz.
"Megnéznénk a műsorukat." Azt mondtam: "Elfogytak a jegyek."
Ők meg, hogy: "De a Saturday Night Live-ból hívjuk."
"Az SNL-nek toborozunk."
Én meg azt mondtam: "Sajnálom, de elfogytak a jegyek."
"Próbálkozzon a jegyüzéreknél!"
Aztán letettem a telefont.
A többiek meg csak bámultak rám, hogy: "Mi a francot csináltál?"
Én meg: "Elcsesztem, igaz?"
Fantasztikus!
És most a műsorunk sztárjai, Hart Pomerantz és Lorne Michaels!
Jó estét, Lorne Michaels vagyok,
most pedig szünetet tartunk egy súlyos nemzeti válság miatt.
Mindenki, aki valaha dolgozott vele, parodizálta már Lorne-t.
"Ezért volt nagyobb sztár Chaplin Buster Keatonnál."
"Bruce, ismered Madonnát?"
"Mik a terveid őszre, Mark?"
"Kevinnel az van, hogy itt van, de csendben van,
"de hangos, de itt van, de csöndben van és sokat ül."
Ha te vagy a főnök, az emberek gúnyolódnak rajtad.
Eredetiek voltak és újak.
Viccesnek találtam őket, és tudtam, hogyan működhetne a dolog.
-Leszek a tükröd a kamerával! -Rendben.
Lorne Michaels.
Egy kanadai számára ez nagy dolog,
mert ő megcsinálta. Meghódította Amerikát.
LORNE A SATURDAY NIGHT LIVE FORGATÁSÁN 1978
A Kids neki egy újabb lehetséges kanadai sikertörténetet jelentett.
Volt egy meghallgatás a Rivoliban a legjobb munkáinkból, zárt ajtók mögött.
Ez volt az SNL módszere.
Összeállítottunk 12 vagy 15 jelenetet nekik.
Akkor először versengtünk egymással,
mert mindenki a saját jelenetét akarta beletenni.
Emlékszem arra, amikor először láttam őket a Rivoliban.
Energikusak voltak, és látszott, hogy amit csinálnak,
az szellemes, és nem hasonlít arra, amit az SNL-ben csináltam.
És ez nagyon tetszett.
Tarts vissza!
Nem tudtuk eldönteni, hogy nevetnek-e, mert magukban az emberek nem szoktak.
Az előadás után Lorne azt mondta:
"Öten vagytok, mit csináljunk veletek?"
Ez volt valahogy a feszültebb... A "feszültebb"?
A legfeszültebb időszaka az életünknek. Nem tudtuk, mi fog történni.
Mind megyünk, vagy csak páran, vagy nem megyünk.
Aztán pár hét múlva Bruce azt mondta: "El kell mondanom valamit.
"Azt akarják, hogy Mark és én írjunk nekik." Így tudtuk meg.
Az SNL minket választott íróknak. Ez óriási hír volt.
Ami rohadt nehéz lehetett a többieknek.
Remek hír volt. A Kids in the Hall elért valamit.
De szörnyű volt, hogy nem engem választottak. Ne! Bocsi!
Olyan érzés volt, mintha itt lenne a vége.
Bruce és Mark New Yorkban csinálják ezt a remek munkát,
hátrahagyva szegény Scottot, Kevint és Dave-et.
Mielőtt elmentek, csináltunk egy nagy utolsó előadást.
Hatalmas este volt, óriási telt házzal.
Mind ott sírtunk a színpadon, hogy: "Nagyon örülünk Marknak és Bruce-nak,
"nem tudjuk, mi lesz, de köszönjük, hogy itt vagytok."
De te nem mehettél?
Nem, valami adminisztratív hiba folytán.
-Öt másodperc. -És kezdünk!
-Négy, három, kettő... -Felvétel!
Logikusnak tűnt idehozni őket,
hogy megtapasztalják, hogyan áll össze egy adás.
Egyik pillanatban még a Second Cupban dolgoztam,
két héttel később meg Madonnának magyaráztam a jelenetemet.
Az SNL nem igazán ment nekem.
Folyton harcban álltam velük a fura ötleteim miatt.
Egy hatalmas gépezet volt az egész.
Azt hiszem, kicsit letaglózott.
Szörnyű volt. Gyötrelmes, idegtépő és kimerítő.
És egyáltalán nem élveztük.
Emlékszem, meglátogattam őket.
Bruce nagyon meghízott.
Mindketten szörnyen festettek. Egyáltalán nem voltak boldogok.
A Saturday Night Live-os bukásunk közepette
jöttem rá, mennyire fontos nekem a Kids in the Hall.
Karácsonykor szétszakított szerelmespárként borultunk egymás nyakába.
Igazi hősök vagytok. Bármely más társulat feloszlott volna,
-de ti... -Láttad az SNL-t abban az évben?
Igen.
Különleges kapcsolat volt az öt srác között.
Ezt látva rájöttem: "Nem választhatom szét őket."
NEW YORK FELÉ 1987
A sör is ingyen van.
Ezt most veszed?
Beszélnem kell a pilótával.
Hagyd ezt abba!
Ha nem játszottunk volna együtt esténként Markkal és Scott-tal
azok alatt a forró lámpák alatt,
ez a társulat nem ülne ezen a gépen, úton erre a kalandra. Nem bizony.
1987 őszén
Lorne mindannyiukat New Yorkba hozta.
Egy egyórás próbaadáshoz kellett
anyagot írniuk.
Ez New York.
Ez itt a Nyugati 23-as utca.
Ott a YMCA, ahova Paul járt.
Lorne készpénzzel fizetett, mintha az apánk lett volna.
"Lenyírtad a füvet, kivitted az újságokat,
"a szemetet is kivitted. Tessék, öt dolcsi!"
Nagyon fiatalok voltunk. New Yorkban járunk, a 80-as évek végén.
Nagy este lesz a mai. A hangulat a tetőfokára hág.
Fiatalok voltunk, kezünkben a királyság kulcsával.
Néhányan mindkét végéről égettük a gyertyát.
Hadd mutassam be neked New York hot dogjait!
Ennek a srácnak nem kell a farkam.
Kinyírlak!
Fiatalok voltak, szabadok és millió dolgot akartak csinálni.
Tudod, hol vannak a gyerekeid?
Gyere! Ez az!
Napközben a próbaadáson dolgoztunk.
Hisz azért voltunk ott.
Az előadásokat azért csináltuk, hogy nehogy berozsdásodjunk.
Lorne szerint meg azért, hogy megedződjünk az amerikai közönséghez.
Rossz lány!
A legjobb jeleneteiket kellett akkor megírniuk,
hogy felkészüljenek a tévés adásokhoz.
Lorne minden héten kiadta az ukázt.
"Most ezek előtt léptek fel.
"Ide mentek fellépni a héten, aztán látjuk, mi a program a jövő hétre."
Csak kellett nekik, hogy kicsit megtapasztaljanak mást is,
mint amit a Rivoliban megtapasztaltak.
Lou vagyok.
Jól elmentél, Lou?
Elmentél, Lou?
Csak néztem azokat a srácokat, öt fura vadbarom.
De most komolyan! Teljesen agyamentek.
Épp a West Bank Café Downstairs Színházat üzemeltettem,
amikor megismertem őket.
Nagyjából száz ülőhelyes, kis színpados hely volt,
tökéletes hely új projektek kidolgozásához.
Lewis volt az egyik első rajongónk.
Valahogy úgy fogalmazott: "Ugyan, ők tényleg jók!"
Kicsit tolt rajtunk.
Bátorítottam őket, mert tényleg úgy gondoltam...
Egyszerűen atom viccesek voltak.
Nézd, ha lefeküdnék veled, csak sajnálatból tenném.
Én vagyok a szánalom-szex királya!
Az a jó a humorban, már ha tényleg jó,
hogy más nézőpontból világítja meg a dolgokat. Nekik sikerült.
Borban fürdetjük Megtisztítjuk
Ez meg egy keresztre feszítő gép
Készültek vissza Torontóba felvenni a próbaadást, én meg azt mondtam:
"Közel jártok, de tudtok ennél jobbat is."
Azt mondják, a villám kétszer nem csap ugyanoda. 19-szer is lecsaphat.
Volt minden.
Volt, hogy imádtak minket, volt, hogy nem.
Olyan volt, mint Torontóban, csak folytattuk tovább,
aztán valami beindult.
A próbaadásra ment el a pénzünk, meg a négy lakásra, amit béreltünk.
Úgy éreztük, lehet, nem fog összejönni.
Ez itt a CBC.
Ő pedig a földi szolgám a CBC-nél, Ivan Fecan, a programigazgató.
Jóban voltam Ivan Fecannal,
emlékszem, egyszer felhívtam, hogy:
"Nem akarsz befektetni a Kids in the Hall műsorába?"
Mindig is szerettem volna velük dolgozni.
Pimaszok voltak és eredetiek.
Aztán Lorne-nal azt beszéltük, milyen jó lenne műsort csinálni velük.
Abban az időben számos CBC-s műsor elavult volt,
szerettem volna valamit a 40 alatti korosztálynak.
Nem szaporítom a szót, bemutatom a Kids in the Hallt.
Egy sorozat próbaadása volt.
Különkiadásként rendelték meg, de számunkra egy próbaadás volt.
Azt reméltük, elég jó lesz egy sorozathoz.
PRÓBAADÁS FELVÉTELE, TORONTÓ 1988
A forgatás a CBC stúdiójában zajlott,
és New Yorkból eljött pár fontos arc az SNL-től,
hogy segítsen a díszlettel meg a világítással.
Akkoriban egy a tízhez volt az esélye, hogy egy próbaadásból sorozat lesz.
Sok múlott ezen nekik.
Óriási volt a tét, vagy megcsináljuk, vagy bukunk mindent.
Emlékszem, nagyon ideges voltam.
Vagy megcsináljuk, vagy mehetek jegyszedőnek.
Az egész alatt rosszul éreztem magam.
Függetlenül attól, hogy felkészültünk, izgultunk. Sikerülnie kellett.
Vér profi show-biznisz várt rájuk,
és eddig még sose álltak kamerák előtt.
Ehhez másfajta felkészültség kell.
Két felvételt csináltunk két közönséggel, az elsőnél meg voltunk ijedve.
Arra gondoltam hugyozás közben, hogy csak nem felszálltak a golyóim ijedtemben?
Annak ellenére, hogy egész héten próbáltunk,
amikor elkezdtük, megkérdeztem: "A közönség vagy a kamera felé forduljak?"
De az első fellépésen senki nem nevetett.
Kész katasztrófa volt.
Az volt az egyetlen alkalom, mikor Lorne kiabált velünk.
Azt mondta, kapjuk össze magunkat.
"Tizenkilencszer jobbnak kell lennetek ennél!"
Tessék? Az matematikai képtelenség! De az kell, hogy esélyünk legyen.
Mondhattam volna nekik, hogy remek volt.
Hazudhattam volna.
De a show-biznisz
a folyamatos újrakezdésről szól.
Azt akarta mondani, hogy cserbenhagytuk, pedig ez a nagy esélyünk.
Ettől valahogy felpaprikázódtunk.
Szerintem páran be is rágtunk Lorne-ra.
Én magunkra lettem mérges, hogy elbénáztuk.
Szóval betettünk valami hangos punk rock zenét,
és elkezdtük szétverni a bútorokat az öltözőben.
Én ebben nem vettem részt, diplomata gyerek vagyok.
Kevin, te szétverted az öltöződet?
Nem!
Scott és én a csapba pisiltünk, hátha szerencsét hoz.
Úgy léptünk ki onnan,
hogy életünk legjobb fellépését adjuk.
Hé, milliomosok! Kifelé a szemétből!
Szeretnék megismerkedni egy lánnyal...
Egy nővel.
Hadd segítsem le a pulcsidat!
Hoppá, a szél!
A második olyan volt, mint egy Rivoli show.
Fantasztikus volt.
A Rivoliban látott karakterek
most jelmezben és díszlet előtt álltak.
És valódiak voltak, életre keltek.
Hé, én vagyok a szánalom-szex királya!
Könnyű megverni, nehéz megölni.
Egészségedre, Reg!
Miután megnéztem a próbaadást, megkérdőjelezve a létem, befordultam.
Rájöttem, hogy mindent elértek, amit én valaha is szerettem volna.
A mai napig úgy gondolom, hogy egy majdnem tökéletes próbaadás volt.
Depressziós lett, miután látta. Azt mondta:
"Basszus, megcsináltátok, amit mindenki meg akar tenni!"
Nagyon mérges volt.
Látod? Lapos a fejed.
Még mindig az anyád öltöztet? Össze kellett volna törnie a fejed.
Jó éjt!
Épp próbáltunk, és valaki a CBC-től odajött, hogy:
"Egy különös hangú úriember beszélni akar veled."
Mind azt gondoltuk, Lorne az.
Lorne általában Markkal beszélt, a diplomata családi háttér miatt.
Felvettem a kagylót, ő volt az. "Gratulálok! 22 részt akarnak."
-Én meg, hogy: "Tessék?" -Húsz részről volt szó.
Igen, 20 részről.
"Megkaptuk? Sikerült?" Csak annyit mondott: "Ezt kapjátok ki!"
Egyfolytában ezt mondogatta:
"Ezt kapjátok ki!"
"Mit?" "Van egy műsorunk!" "Király! Hála Istennek!"
"Mennyi, 10 epizód?" Erre ő: "Nem."
"Tizenkettő?" "Húsz epizód egy évadban." "Mennyi?"
Igent mondtál?
Ki az? Kivel beszélek?
HBO.
Az HBO letette a nagy pénzt.
Srácok!
Összeraktuk a stábot, megszereztük a helyszínt.
Mindent összeszedtünk a műsorhoz.
Megcsináltuk!
-Remek hír, te barom! -Szép munka, te barom!
Pezsgőt ide!
KEZDŐDIK A FORGATÁS 1989
Hogy érzem magam a műsor előtt?
Fel vagyok dobva, magam alatt vagyok, iszonyú izgatott vagyok,
levert vagyok, unatkozom.
Nem tudtunk semmit a tévé világáról.
Ezért az első évad tele van meg nem szerkesztett jelenetekkel.
Ezek működtek a Rivoliban éjjel 11:39-kor.
A színpadon csak teszed a dolgod. Szerepelsz.
A televíziózás más műfaj.
Emlékszem a "Doctor Seuss Bible" felvételekor
Scottnak nagyon sokáig kellett egy pózban állnia.
Elfáradt a keze,
és szó szerint szenvedett a felvétel alatt.
Siessetek már! Gyerünk!
Leszakad a karom! Csináljuk!
-Készen álltok? -Mehet!
Hajrá!
A kamera felé sétálsz?
Felvétel, Bruce!
A stáb régi jó CBC-sekből állt.
Fokozatosan belezúgtak a karakterekbe.
Jöttek oda hozzám, hogy: "Ma annak a vöröskének öltözöl?"
Mikor ér véget ez a rémálom?
"Nem, ma nem." "Basszus! Hát jó!"
Nem volt olyan, aki ne zúgott volna bele Dave-be,
amikor meglátta nőnek öltözve.
Ezt kaptuk.
Megszállottja voltam és teljesen összezavart a női ruhás Dave. Szexi volt.
Nagyon dögös volt! Mit is mondhatnék, az volt!
Kétség nem fér hozzá, női ruhában én voltam a legszexisebb.
Hölgyeim és uraim, Bruce McCulloch!
A legszórakoztatóbbak a közönség előtti felvételek voltak,
olyan volt, mint régen a Rivoliban.
A barátomnak, Sue-nak
az egyik menő nővére, Julie, ismert valakit a stábból,
aki jóban volt Bruce-szal, így szereztünk jegyeket.
Elmentünk a CBC stúdiójába.
Mindenhol kamerák voltak.
Balra volt egy színpad, én meg azon tűnődtem, miért van az ott.
Elindult a műsor, és a Shadowy Men elkezdett játszani,
ott, mellettünk, élőben.
A Having an Average Weekend című dal az első mini bakelit lemezünkről volt.
Az lett a főcímdaluk, azzal indult az összes műsoruk.
A Shadowy Men miatt lettünk menők, már ha azok voltunk egyáltalán.
Ott játszottak, és nagyon odatették magukat.
Az összes felvételen élőben játszottunk.
Beindult az első hang,
és mindenki tudta, mi jön.
Felvillanyozó látni, ahogy izgalomba jönnek miatta az emberek.
Néha Dave-vel táncoltunk is nekik,
egyszerűen imádták.
Az öltöztető csapat úgy dolgozott, mint a bokszutcások,
tizenöt perc alatt átöltöztettek minket,
aztán már mehettünk is vissza a Shadowy Menre táncolni.
Nagyon köszönöm, hogy eljöttek!
Nagyon köszönjük!
És szeretnénk köszönetet mondani a Shadowy Mennek is!
A végén őrült izgatottak voltunk. "Az összes felvételnél ezt csináljuk."
"El kell hoznunk az összes barátunkat."
De ez volt a legmenőbb dolog a városban, képtelenség volt.
AZ ELSŐ ÉVAD PREMIERJE 1989
Helló, itt vagyok a tévében, ahogy a Kids in the Hall is.
Mindenhol ott voltak. Úttörők voltak.
Multiszexuálisak és többneműek.
Nem is tudom, mik voltak.
Ők voltak a legmenőbb arcok a tévében,
és a mieink voltak.
Az amerikaiak annyit tudnak Kanadáról, mint a heteroszexuálisok a melegekről.
A szemem előtt váltak hihetetlenül profikká.
Önálló egységgé váltak, el voltam tőlük ragadtatva.
Kapásból tudtam, hogy ez jó dolog. Az irány, az őrület.
-Két szar levest kérnénk! -Két szar levest.
Uraim, ez egy tárgyalás!
A Pythonon nőttem fel, SNL-t néztem középiskolában.
Ez után a képzés után felnősz a Kids in the Hallhoz.
Istenem!
-Nézz felfele, te barom! -Nézek!
Lenyűgözött, hogy mennyire fiatalok és fiatalosak voltak.
Nem tűntek veszélyesnek. És átütött az értelem.
Mind az öten magabiztos színészként
változtak át ezekké a karakterekké.
-Michelle, te sírsz? -Nem sírok!
Csak eszembe jutott Tony.
Tényleg magukat adták. Játékosak voltak, le se szarták a világot.
Érezni lehetett, hogy élvezik a szabadságot.
Az SNL mindig azt mutatta be, ami lemaradt a címlapokról.
A Kids in the Hall nem erről szólt.
Ők nem a popkultúrával foglalkoztak, az átlagos amerikai lét volt a téma.
Nem politizáltak, nem tiltakoztak semmi ellen.
Embereket mutattak be.
Ők csak öt szexi srác voltak,
akik ugrándoztak, mint a Beatles az Egy nehéz nap éjszakájában.
Imádni valóak voltak.
Hogy a siker megváltoztatta-e az életüket?
Több pénzünk van.
Kapásból megkedveltem őket,
és emlékszem, egyszer találkoztam velük egy bulin.
"Úristen, ez annyira elképesztő!"
A show-biznisz jó buli.
Az igazi amerikai show-biznisz egyszerűen remek! Imádtam!
Régebben bárokba jártam írni.
A műsor után ezt már nem tudtam megtenni.
-Rám kiabáltak, hogy: "Hé, Bruce!" -Scott pasija!
Egyszer a barátnőmmel csókolóztam és ment a tévé,
és megláttam magam nőnek öltözve.
Az elég fura volt.
-Mit mondanak az emberek a műsorról? -Azt, hogy merész és eredeti.
Az összes barátom, és én is imádom.
-Az HBO-nak is tetszett? -Szerintem igen.
-Jó kritikákat kaptunk. -A rajongóknak is tetszik.
-A rajongók. -Igen.
Hát, alig van egy pár.
Épp próbáltunk, amikor jött valaki a CBC-től és szólt:
"Egy különös hangú úriember beszélni akar veled."
Halló!
Igen, arra a hívásra is én válaszoltam.
Szóval, igen, elkaszálták a műsort.
Aztán Mark elmondta.
Leülök.
Elég nagy sokk volt.
Azt hittük, itt a vége.
Nem gondoltam úgy, hogy a műsor minőségével volt baj.
Ez csak az HBO aktuális anyagi helyzetén múlott.
Az a jó a társulatokban, hogy az összefogásban az erejük.
Isztok egyet utána, beszélgettek, nem vagy egyedül.
Elmentünk közösen ebbe a bárba, csak ültünk és röhögtünk
két órán keresztül, lerészegedtünk és élcelődtünk a sorsunkon.
Tudtuk, hogy szétdolgoztuk magunkat,
és most lemondták a műsort.
Mi lesz ezután?
Persze nagyképűen úgy gondoltam: "Nem állíthatnak meg minket.
"Nem tudom, mi lesz, de nem állíthatnak meg minket."
A feliratot fordította: Szegedi Anikó
Kreatív supervisor Keresztes Andrea