Hei, vi er Kids in the Hall. Jeg heter Mark, dette er Dave.
Bruce og Scott.
Hei.
Og Kevin, jeg er her. Vi er fem.
Jeg hadde lyst til å være med i Kids in the Hall. Det er sannheten.
Jeg så et av showene deres på Rivoli,
og jeg tenkte: "Hva kan jeg gjøre på Saturday Night Live
"som ville vært på langt nær så kult og friskt som det?"
Jeg husker første gang jeg så dem på Rivoli.
Jeg syntes de var morsomme, smarte, originale.
Det var ingenting som det jeg hadde gjort på SNL.
Strategisk sett skal jeg sitte på enden, maktposisjonen.
Kids in the Hall, de fikk meg til å le.
Og nesten ingenting får meg til å le.
Jeg tror vi er klare til å starte showet og la slaktingen begynne!
FORESTILLINGER AV KIDS IN THE HALL
Du kan ikke lure en hengiven komediefan om kvalitet,
og det er det Kids in the Hall er.
Jeg knuser hodet ditt.
Som komiker kjente du Kids in the Hall.
Hvorfor var du ellers komiker?
De var bare jævla morsomme.
Kjør, Bruce.
Jeg har en kål som hode.
Det var den eneste komediegruppen som reflekterte generasjon X.
Ingen var mer innflytelsesrike enn de gutta.
De bare gjør det. Gir faen.
Vil du vite noe? Jeg er en dårlig lege.
Anarkistisk, opprørsk.
Enestående.
Kanadisk!
De lærte meg at ting var mulig når man vokste opp i Toronto.
Det var en stor innflytelse på meg.
Ond! Uhøflig og ond!
De var banebrytende, flerseksuelle og flerkjønnede.
Jeg vet ikke hva de var.
Hvis du er homo og øynene våre møtes, er det melding mottatt!
De spilte kvinner med slik innlevelse. Og noen ganger var de rålekre.
Du må kunne finne det som er morsomt på noen ganske mørke steder.
Pappa drakk.
Men det hjalp meg å bli mer tullete, som en forsvarsmekanisme.
Komedie trenger ikke å komme fra en hengemyr,
men mange av oss er ødelagte leker.
Komedie handler til syvende og sist om én ting, å le i møte med døden.
Vi kom sammen for hverandre,
og vi fortsetter med det så lenge vi kan.
Her er vi med Kids in the Hall. Dette føles episk å ha dere her.
-Så du har aldri sett noe episk? -Takk skal du ha.
Det var i Calgary.
Dette er skrivemaskinscenen. Jeg må være...
Prøvde å lage komedie, snublet inn i Loose Moose Theatre.
Det var teatersport, en veldig demokratisk form
for konkurranse-improvisasjon. Det var vilt, publikum var varmt.
The Audience-teamet,
store Bill Gimmel, store Norm Hiscock, større Mark McKinney, digre Frank...
Det er genialt, hvis jeg hadde måttet tenke på scenen,
ville jeg aldri ha klart det.
Det måtte være tilfeldig og med lite tid til ettertanke.
Jeg gikk på Mount Royal College.
Jeg gikk på handelsskolen, men begynte på teatersport.
Og det føltes som om jeg kom ut av skapet.
Som om det er slik det er å finne religion.
Jeg så disse folkene på scenen bare finne på ting, og jeg tenkte:
"Faen. Jeg vil gjøre det."
Vel, alt skjedde veldig fort da jeg kom til Loose Moose.
Jeg tror jeg møtte Mark i løpet av to måneder.
Jeg husker tydelig at en av Bruces første scener var å male scenen
med hodet.
Jeg husker han gjorde en scene hvor han trengte et piano,
og han brukte så lang tid på å øve at jeg sa:
"Hvor lang tid trenger du?"
Og det er mitt første minne om vårt kompliserte, vakre vennskap.
Jeg møtte Kevin under aller første improvisering i Second City
jeg så på den gamle brannstasjonen.
Vi ble tilfeldig satt sammen for en øvelse.
Vi gjorde speiløvelsen, hvor vi speiler hverandres bevegelser.
Vi begynte på en måte å gjøre det morsomt og litt komisk.
Vi hadde kjemi med en gang, og enhver komediekjemi
er på en måte som å bli forelsket i noen.
Han var som min første kjæreste.
Det var kjærlighet ved første blikk, for vi fikk hverandre til å le
og følge den andres rytme umiddelbart.
Og det har aldri endret seg.
Det er ennå ingen annen komiker jeg føler meg mer integrert med.
Da timen var over, dro jeg til Dave
og ba ham bli med i truppen min, og jeg hadde ingen trupp.
Og Dave sa ja med en gang.
Slik begynte Kids in the Hall.
Lava. Lava. Smeltet, varm lava.
-Smeltet, varm. -Ja?
Magma.
Vi drev med teatersport i Toronto.
Vi var gode, men vi lærte, så vi var uslepne.
Vi hadde hørt om en teatersporttrupp kalt The Audience.
Så vi hadde hørt om dem, de hadde hørt om oss.
Bruce kom først til Toronto. Og han virket som en underlig liten fyr.
Jeg sa: "Hva er det med den fyren?"
-Her kommer han. Kjør på. -Kommer. Oi!
Da jeg så ham spille komedie, skjønte jeg at han var morsom.
Og hjertet mitt går...
Hjertet hans går...
Dave og jeg sto i kø for å se Second City-improvisasjoner
da Mark var der. Han var en vanlig fyr med briller.
Jeg hadde hørt han var et geni. Jeg sa: "Han er ikke morsom."
Han gleder seg over å fortelle meg at
første gang han møtte meg, tenkte han: "Han er ikke morsom."
Hva er dette merkelige, bisarre instrumentet du fikk meg til å ta med hit?
Hva er det der?
Det må være tegn fra gudene på at de vil vi skal utvikle oss!
Da vi så ham opptre, var han mesterlig.
Etter å ha sett hverandre opptre, sa vi: "La oss bare gjøre ting sammen."
Vi jobbet mye som to separate trupper.
Vi slo stadig hodet når lyset gikk, så vi dannet bare en trupp.
Vi slo vel mynt og krone, for The Audience var min tittel,
men gudskjelov vant jeg ikke den kampen.
Vi ble enige om navnet Kids in the Hall.
Jeg husker Bruce sa: "Men enn så lenge hater jeg det."
"Kids in the Hall." Hva i helvete betyr det?
Gwar! Det er et navn.
En produsent leide den opprinnelige gjengen til et show.
Vi hadde et annet navn da, og han fortalte oss om Jack Benny Show,
at det var ungdommer som hang rundt i gangene
og ville selge vitser til Jack.
De ble kalt "ungdommene i gangen".
Og jeg så bare opp på et tidspunkt, og det var oss fire.
Og så kom Scott. Så du hvordan jeg spilte at Scott kom?
Familien min var morsom.
Hver middag var: "Hva hadde skjedd den dagen?
"Hvem så du som var en idiot? La oss gjøre narr av dem."
Alt handlet om å få folk til å le.
Men på York University hadde jeg ingen intensjoner om å bli komiker.
Jeg drev med teater, skuespill.
Jeg ville bli filmstjerne.
Jeg ville bli James Dean.
Når var ditt "komedie er den jeg er"-øyeblikk, da?
Det var ikke før... Det var da jeg møtte Kids in the Hall.
Alle ser gullkortet mitt.
Ikke!
De bare tullet, og det virket så gøy,
men det var også skuespill.
Jeg elsker det!
Jeg gjorde en forferdelig scene om et mordmysterium,
og at det var syltetøy-donuts.
"Se under setet ditt, det er en donut til deg."
Jeg husker det ikke engang. Kevin?
Det gikk elendig, og de begynte å kaste dem på oss.
Jeg husker Bruce sa: "Hva faen? Hvem kaster donuts?"
Det var så klart jeg. Det var bare rundt syv personer.
Typisk Scott. Da han kastet donuten, ropte han: "Drit og dra."
Han sa: "Jeg skal bli med i den truppen."
Jeg måtte bare få dem til å legge merke til meg.
Det er sinnsykt.
Jeg så en improvisasjon på teatersporten,
og Scott var på scenen.
Jeg spilte i en sketsj som var helt forferdelig.
Den handlet om en mimet dritt i en do.
Mimet å stikke hånden nedi og holde opp bæsjen og si: "Han er elskeren min!"
Og jeg lo,
kanskje en annen i publikum lo,
og jeg tenkte: "Jeg liker den fyren."
Scott løftet nivået vårt fordi han ville spise scenen.
Kom deg vekk fra meg.
Det er som et pinnsvin.
Og vi måtte også spise scenen for å konkurrere med ham.
Det føltes som om noe manglet før det.
Og vi var ikke engang helt klar over at det manglet.
En dag improviserer de en sang om at jeg er medlem av Kids in the Hall.
Og Scott er en Kid in the Hall
Og Scott begynte å gråte og røyke.
Da de inviterte meg inn, skulle jeg aldri dra.
Ingen kom inn etter meg. Jeg kastet nøkkelen.
Som ung mann var dette stedet i Queen Street
den viktigste kilometeren i verden for meg.
Bare dette jævla stedet, Rivoli,
og alle de kule servitrisene med skinnforkle.
Queen Street var et magisk sted. Særlig fra forstedene.
Det var bare en gate hvor alle gikk i svart og ikke smilte.
Uansett hvilken drøm jeg hadde, skulle den virkeliggjøres der.
Bare en skikkelig smeltedigel av kreativitet.
Det handlet om video, det handlet om dans, det handlet om komedie.
Det var alltid noe som skjedde, og Rivoli var midtpunktet.
Kom, kameramann.
Jeg hjalp til med å sette lysene og scenen.
Scott tok hele plassen til å legge ut sine mange kostymer.
Scenen besto, hvis du sto på scenen, av dette.
Det var en sidescene der.
Noen snakket her. Lysene gikk ned her.
Og så kom de opp hit.
Og vi rollespilte det som nettopp ble satt opp der borte.
Se på henne.
Unnskyld meg, frøken.
Jeg vet ikke hvordan vi overlevde. Det første året på Rivoli
var det 17-20 personer, kanskje 35 på en god kveld.
Det var ikke noe futt i det. Men vi likte hverandre veldig godt.
Nittini flasker med øl på veggen
Nittini flasker med øl
Du tar en ned, sender den rundt
Så nittini-ni
Nittini flasker med øl på veggen
Vi gjorde mange show for ingen, og fortsatte å gjøre dem.
Jeg tror jeg trengte all den repetisjonen og eksperimenteringen
og å mislykkes så mye for å finne veien.
En gammel venn kom innom, så vi tenkte vi kunne improvisere litt.
Mike Myers!
Jeg improviserte mye med Kids in the Hall på Rivoli.
Det var veldig tilfredsstillende å få det til foran et Queen Street-publikum.
Jeg har alltid ønsket å være med i Kids in the Hall.
De var som et band som bare kunne tre akkorder,
men var bra og hadde flott energi.
Jævla drittsekk.
Første gang jeg så dem, var en åpenbaring.
Jeg sitter i Rivoli sammen med 20 mennesker og tenker:
"Dette er det beste jeg har sett."
Kjæresten til søsteren min hadde et videokamera
som jeg tok med til Kids in the Hall-showene.
-Det var bra, ikke sant? -Det var bra.
Så jeg filmet mange av de tidlige showene.
Det var en veldig ny tilnærming til komedie,
ganske forankret i en personlig opplevelse.
Mamma, vi er der.
Mamma, vi er der. Åpne vinduet, vi er her.
Noe jeg fant fascinerende, fordi ingen andre gjorde det.
I forstedene smelter de inn i natten
Slik vi blir våre fedre
En av våre første sketsjer var en scene kalt "Forstedene".
Hvordan går nå den sangen?
"Jeg kan se noe av forstedene." Jeg har glemt den.
Du finner ut av det.
Jeg vil du skal se inn i øynene mine og se
Forstedenes kraft
BRUCE OG SØSTEREN 1972
KEVINS FAMILIE 1975
Fire av oss vokste opp i forstedene.
SCOTT MED PAPPA OG BRØDRENE 1972
Forstedene er ensartede og kjedelige.
DAVE OG SØSKNENE 1968
Jeg tror virkelig forstedene rotet til hodet vårt.
Buksene er litt for stramme rundt halsen.
Kanskje forstedene er en løkke som kveler meg.
Mamma.
Mark kommer fra en annen verden enn oss.
MARK OG FAMILIEN 1975
Jeg er fra en familie av diplomater, et ganske kulturelt samfunn.
Først trodde jeg outsiderstatusen min var mine personlige feil,
og så begynte jeg gradvis å følge den.
Jeg skulle bli statsminister i dette landet.
Men jeg var 20, og det fantes LSD.
Jeg studerte ikke. Jeg skulket. Jeg dro til Calgary og begynte med teater.
Unnskyld, men jeg må spille.
Calgary var en veldig homofob oljeby,
hvor gutta kjørte rundt i pickuper og jaget meg nedover gaten.
Jeg søkte tilflukt, først innen idrett og så selvfølgelig innen rockemusikk.
Ild, ild, ild
Ild på hjernen
Da punken begynte, hørte jeg God Save the Queen,
singelen, og den var bare råbra.
Det var sex, sinne, samfunnet trenger ikke være slik.
Det var som en heroinkapsel rett inn i hjernen.
Finnes heroin i kapsler? Jeg tror ikke det.
Bruce var så kul at det var skremmende. Under vår første samtale
kom jeg ikke på annet enn å spørre: "Hva slags musikk liker du?"
Han sa: "Lou Reed, Birthday Party og Iggy."
Jeg var besatt av musikk, på en måte jeg ikke er nå.
Jeg var besatt av punk. Jeg var besatt av opprør.
Du trenger ikke like musikk for å være punk.
"Vil noen slåss med meg om det?"
Du trenger ikke like musikk for å ha en punk-holdning.
Jeg hørte de var disse nye hotte gutta på scenen
og at de var en slags punkrock, det var denne nye kule greia
som var ulikt alt annet.
I det siste har jeg hørt mange som klager over jobben sin.
Ikke jeg. Jeg liker jobben min.
Jobben min? Jeg er soper.
Den gangen var det å være homo den ultimate opprørshandlingen.
Det var faktisk farlig å ha et homofilt tema på scenen.
Ja, suge pikk? En mannejobb.
Knull meg.
Løpende soper, løper fritt
Se soperen, se den løpende soperen...
Elsket at Scott var homo
og at han tilførte showet det materialet.
Vi brukte homoseksualitet som et våpen til å hamre løs på streitinger.
Det var min første kjennskap til noen som var åpent homofil
og spilte en karakter som var homopositiv og skamløs.
Så for min lille forstadsverden var det overveldende.
Jeg visste at i denne gruppen kunne jeg være meg selv.
Hvert øyeblikk av livet mitt som ung handlet om fortielse.
Faren min var voldelig.
Jeg har en vits om at han prøvde å slå det ut av meg,
men det fikk meg bare til å like det røft. Så...
Jeg klandret far for at han gjorde meg homofil.
Om jeg var homo i et homopositivt samfunn, ville det vel ikke vært noen sak?
Så jeg tenkte: "Jeg skal skylde på samfunnet."
Jeg hadde pappakompleks og tenkte jeg skulle legge til et nytt kompleks,
et samfunnshat, og de oppveide hverandre.
Og nå beveger jeg meg som en modell.
De ønsket å lage komedie som opprørte og gledet folk på samme tid,
ta avstand fra middelklassens konvensjoner.
Spesielt for fem unge komikere
som i bunn og grunn prøver å skape en karriere av å gjøre alt
annet enn det foreldrene gjorde.
Gratulerer med dagen.
Kavalkaden av dårlig foreldreskap er spektakulær.
Jeg kan bare ikke drikke som da jeg var 40.
De mest skakkjørte, elendige menneskene,
men elendige på nye og originale, spennende måter å være elendig på.
Faren min var en kjent fyllik. Han kunne gjøre noe grusomt.
En gang jaget han meg rundt bordet med kniv.
Men det hjalp meg å bli mer tullete, som en forsvarsmekanisme.
Jeg har brukt mange grusomme ting han gjorde og sa.
Pappa drakk.
Gutten min, hvor mange jenter ringte deg i dag? Null?
"Riktig. Hvor mange jenter ringte deg i går? Null? Ja."
Du vet hva de sier, gutten min, null pluss null er lik homse!
Faren min sa det.
Når du er barn av en alkoholiker,
lærer du å være veldig observant, som en selvoppholdelsestaktikk.
Du må være veldig bevisst på andres følelsesmessige tilstander.
Noe som er bra når man er komiker.
KIDS IN THE HALL INVITERER DEG TIL "FOR MANGE FULLE FEDRE"
Vi prøvde alle å bevise for fedrene våre at vi var menn.
Ved å kle oss ut som kvinner.
Det var nok et sjokk å finne ut at jeg var din nye mor.
Dave var den første jeg så spille en kvinne.
Han hadde en genser over skulderen, og det var da jeg tenkte: "Det var kult."
Og det var slik de spilte kvinner. Vi hadde en genser alle delte.
Dette er døren min. Takk for en hyggelig kveld.
Vi spilte alle kvinnene bare med holdning og stemmene våre.
Vi endret bare måten vi sto, beveget oss og snakket på.
Publikum glemte sin vantro og aksepterte oss som kvinner
når vi spilte rollene.
-Hallo? Tiffany? -Tabitha?
-Hva gjør du? -Hva gjør du?
-Jeg ringte deg akkurat. -Jeg ringte deg akkurat.
-Men det ringte ikke. -Ikke her heller.
Herregud!
Utviklingen gikk sakte. Det var: "Spiller jeg en kvinne?"
Og så gjorde vi det.
"Er jeg i drag? Jeg tror jeg spiller en kvinne."
Klokken min har stoppet. Jeg må rekke et møte.
Beklager, jeg er sammen med noen.
Mor ble definitivt forskrekket
da jeg sa at karakteren min var basert på henne.
-Hei, Nina her. -Hei, Danny her.
-Hei. -Står til?
Bra. Tusen takk.
Hei, alle sammen. Jeg heter Nina.
Hun sa: "Hva? Den forferdelige kvinnen?"
919, tredje tagning.
De spilte kvinner som om de var karakterer.
Det var troverdig. Det var ekte.
Det føles ikke som:
"Vi skal ta på oss parykker og snakke om mensen."
For jeg har en god innstilling til mensen.
Og selvfølgelig var det for å få disse kvinnene til å ha viktige stemmer.
De utenforstående og feminister,
det er det... Det er våre folk.
Takk. Vårt neste show på Rivoli er om to uker.
Vi kjører tre dager på rad.
For de av dere som er lei av vårt gamle materiale,
så skal vi gjøre helt nye ting, så kom dit.
En stund fungerte det ikke,
og vi kunne ikke se på hverandre og si: "Fungerer dette? Hva er planen?"
Det var ikke alt som ikke fungerte, men når du er ung og noen sier:
"Dere er geniale", kan du leve på det
i stedet for mat i to uker.
Og nå og da traff en sketsj.
Jeg knuser hodet ditt.
Hodene deres blir knust.
Dø. Dø.
Da vi plukket ut de beste sketsjene, de som alltid slo an,
og satte dem sammen i et show, i riktig rekkefølge,
var det et bra show, det var definitivt oss.
Det satte fokus på det vi holdt på med.
Jeg husker en gang...
Showet slo plutselig an.
Vi gikk fra å spille for rundt ti personer,
til plutselig å ha 400 mennesker stappet inn på Rivoli.
Alle de 10 000 timene på scenen hadde gitt resultater.
Jeg så et av showene deres. Jeg sa: "Herregud."
Det er nesten som forskjellen på tidlige Sex Pistols og sene Clash.
Jeg husker jeg kom en dag, og det sto folk i kø.
Jeg tenkte: "Er det et annet show før oss?"
Han sier: "Nei, de står i kø nå for showet deres om to og en halv time."
Jeg tenkte: "Fy faen."
RIVOLI - 17. MARS TIR. $ 5
...I: FOR KYNISK TIL Å KNULLE!
De neste månedene var det alltid utsolgt,
og vi ble en greie.
En liten kultgreie i en kultverden kalt Queen Street.
Det føltes godt. Det føltes som fremgang.
At det førte et sted.
Vi fikk en fantastisk anmeldelse i lokalavisen.
Jeg skal ikke nevne den, for så kul er jeg.
Der var vi i Globe and Mail, og det var en strålende anmeldelse,
anmeldelsen du vil ha, som sa: "Her kommer Kids in the Hall."
Den dagen landet SNL-talentspeiderne i Toronto
for å ta sin tradisjonelle tur for å se på The Second City.
Men der var vi på forsiden av underholdningssidene i Globe and Mail,
og de sa: "Best å se dem også."
Telefonen ringte, og jeg tok telefonen og det var en kvinne.
Og hun sa: "Jeg er talentspeider for Lorne Michaels.
"Vi vil gjerne se showet deres." Jeg sa: "Det er utsolgt."
Og de sa: "Dette her er fra Saturday Night Live.
"Vi speider for SNL."
Og jeg sa: "Beklager, men alt er utsolgt.
"Kanskje dere kan prøve svartebørsen."
Og så la jeg på.
Og de andre fire gutta så på meg som: "Hva i helvete gjorde du akkurat nå?"
Jeg sa: "Det var en tabbe, ikke sant?"
Fantastisk!
Og nå stjernene i showet, Hart Pomerantz og Lorne Michaels.
God kveld, jeg heter Lorne Michaels,
og akkurat nå vil vi ta en pause for å granske en alvorlig nasjonal krise.
Alle som har jobbet med Lorne, gjør en Lorne-imitasjon.
"Derfor var Chaplin større enn Buster Keaton."
"Bruce, kjenner du Madonna?"
"Skal du noe til høsten, Mark?"
"Greia med Kevin er at han er der, men han er stille,
"han er høylytt, men er der, men er stille og sitter mye."
Jeg tror at når du er sjefen, folk gjør narr av sjefen.
Jeg syntes de var friske. Det var originalt.
De var morsomme, og jeg kunne få det til å fungere.
-Jeg kan være videospeilet ditt. -Ok. Fint. Greit.
Lorne Michaels.
For en kanadier er det større enn noen amerikaner,
for han gjorde det bra. Han dro og erobret Amerika.
LORNE PÅ SETTET TIL SATURDAY NIGHT LIVE 1978
The Kids var for ham nok et forsøk på kanadisk storhet.
Det var audition på Rivoli av våre "beste", for lukkede dører.
Og det er vel SNL-måten.
Vi satte sammen 12 eller 15 sketsjer for disse komediegigantene.
For første gang ble konkurransen stygg den uken,
fordi vi alle kjempet for å få scenene våre med.
Jeg husker første gang jeg så dem på Rivoli.
Det var bare energi, det hadde futt, og du skjønte bare at
det var smart og langt fra det jeg hadde gjort på SNL,
og jeg likte det.
Hold meg tilbake.
Man visste ikke om de lo, for folk ler ikke alene.
Etter showet sa Lorne:
"Hva skal vi gjøre med fem av dere?"
Og så ble det liksom det aspenteste... Det "anspenteste"?
Den mest anspente tiden i livet vårt. Hva ville skje etter at de dro?
Vil de ta oss alle? Noen av oss? Ingen?
Og så noen uker senere sier Bruce: "Jeg må fortelle dere noe.
"De vil at Mark og jeg skal skrive." Slik fant vi det ut.
Saturday Night Live valgte oss som forfattere, noe som er helt enormt.
Det må ha vært jævla vanskelig for de andre gutta. Ja.
Flott for dem. Kids in the Hall gjorde noe.
Men fryktelig at det ikke var meg. Nei, beklager.
Det føltes som om dette kanskje var slutten.
Bruce og Mark var i New York og gjorde disse fantastiske greiene.
Stakkars Scott, Kevin og Dave satt igjen med en pose gamle parykker.
Vi hadde gjort et stort siste show før de dro,
og det var en stor kveld, og det var virkelig stappfullt.
Og vi gråt på scenen og sa: "Vi er veldig glade for Mark og Bruce,
"og jeg vet ikke hva som vil skje, men takk for at dere er her."
Men dere fikk ikke dra?
Nei, det var en teknisk forglemmelse av en sekretær.
-Fem sekunder. -Her kommer det.
-Fire, tre, to... -Tagning.
Det ga mening at Mark og Bruce
fikk oppleve at det er slik et show settes sammen.
Jeg gikk fra å jobbe på Second Cup,
og to uker senere viste jeg Madonna sketsjen min.
Saturday Night Live, jeg var ikke så god på det.
Jeg kranglet alltid med dem om de rare ideene jeg ønsket å gjøre.
Det var en stor maskin.
Jeg ble nok overveldet.
Det hele var forferdelig. Kronglete, pinefullt, nervepirrende, utmattende.
Men det var virkelig ikke gøy.
Jeg dro ned for å besøke dem.
Bruce hadde gått veldig opp i vekt.
De så forferdelig ut, begge to. De var ikke lykkelige.
Gjennom den prosessen med å mislykkes på Saturday Night Live,
skjønte jeg hvor mye jeg trengte Kids in the Hall.
Så da vi kom hjem til jul, var det som en gjenforening av sultne elskere.
Dere er de usungne heltene fordi en annen trupp ville blitt oppløst,
-men dere... -Så dere på SNL det året?
Ja.
Det var ekte kjærlighet mellom de fem.
Og jeg tenkte: "Du må holde denne gruppen samlet."
PÅ VEI TIL NEW YORK CITY 1987
Ølet er like gratis som colaen.
Er dette på? Er jeg på nå?
Jeg må snakke med piloten.
La det være.
Var det ikke for forestillingen Mark, Scott Thompson og jeg delte hver kveld
under de varme lysene,
ville ikke denne truppen vært på dette flyet på vei til dette eventyret.
Det var høsten 1987,
og Lorne fikk alle fem til New York.
Tanken var at de skulle skrive og fremføre materiale
og jobbe mot en times pilotepisode.
Det er New York.
Dette er West 23rd.
KFUM-et Paul gikk på.
Lorne betalte oss kontant som en far.
"Du klippet plenen, leverte avisene dine
"og tok ut søppelet. Her er fem dollar."
Vi var veldig unge. Det var 80-tallet, slutten av 80-tallet i New York.
Vi har en stor kveld foran oss. Ecstasyen slår inn.
Vi var unge menn som hadde fått nøklene til riket.
Noen av oss brant lyset i begge ender.
Jeg vil gjerne presentere noen New York-pølser.
Denne gutten ville ikke ta den jævla kuken min.
Jeg dreper deg.
De var bare unge og frie og ville gjøre en million ting.
Vet du hvor barna dine er?
Her. Der er den. Deilig. Kevin.
Om dagen konsentrerte vi oss om å skrive piloten.
Det var derfor vi var der.
Showene skulle hindre oss i å bli rustne,
og ifølge Lorne å skjerpe oss for amerikanske publikum.
Skitne jente. Skitne jente.
Det var en følelse av at de måtte utvikle sine beste stykker
og klargjøre dem for TV.
Lorne ga oss bare marsjordrene våre hver uke.
Han sa: "Jeg vil at dere åpner for disse folkene.
"Dere gjør disse showene, og så ser vi angående neste uke."
De måtte bare ha en grad av finpolering
som de ikke ville få på Rivoli.
Jeg heter Lou.
Kom du bra, Lou?
Kom du, Lou?
Hvis du ser på de fem gutta, er det en gjeng med rare kødder.
Helt seriøst. Snakk om rare.
Jeg møtte Kids in the Hall mens jeg drev et rom
kalt West Bank Café Downstairs Theatre Bar.
Omtrent hundre seter, fin liten scene,
perfekt oppsett for å jobbe med prosjekter.
Lewis var en av våre første fans.
Jeg tror han sa: "Kom igjen, de er gode!"
Ga oss litt støtte.
Jeg var oppmuntrende fordi jeg virkelig syntes...
De var bare jævla morsomme.
Om jeg lå med deg, ville det vært av medlidenhet.
Jeg er kongen av medlidenhetsknull.
Det fine med komedie, når komedie er veldig bra,
er at det gir et annet synspunkt, og det hadde de fått til.
Vi skal vaske ham i vin Og gjøre ham ren
Og det er en korsfestelsesmaskin
De skulle tilbake til Toronto for å lage piloten, og jeg sa:
"Dere nærmer dere, men dere kan bedre."
De sier lynet ikke slår ned to ganger. Det kan slå ned 19 ganger.
Det var varmt og kaldt.
Et publikum likte oss, et publikum likte oss ikke.
Det var omtrent som Toronto, hvor vi holdt på,
og så ble liksom noe utløst.
Vi brukte pengene for piloten på de fire leilighetene vi var i.
Vi følte at det kanskje ikke ble noe av.
Dette er CBC.
Min tjener her på jorden ved CBC, Ivan Fecan, programdirektør.
Jeg var venn med Ivan Fecan,
og jeg ringte ham og sa:
"Hvorfor ikke investere i Kids in the Hall-serien?"
Jeg ønsket alltid å gjøre noe med dem.
De var frekke, de var friske.
Lorne og jeg hadde sagt: "Tenk om vi kunne lage en serie."
Mange av CBC-programmene på den tiden var rettet mot eldre,
og jeg ville liksom ha noe for folk under 40.
Nok snakk: Kids in the Hall.
Det var en pilot for en serie.
Den ble satt opp som et enkeltprogram, men for oss var det en pilot.
Håpet var at den ville gjøre det bra nok for en serie.
PILOTEN SPILLES INN I TORONTO 1988
Innspilingen foregikk i CBC-studioene,
og nøkkelpersoner fra SNL kom opp fra New York
for å hjelpe til med sett og lyssetting.
Den gangen var det én av ti piloter som ble til en serie.
Mye avhang av den for dem.
Utrolig mye sto på spill, det var alt eller ingenting.
Jeg var veldig nervøs.
Piloten må bli en serie, ellers er jeg kinovakt.
Jeg følte meg ikke bra under noe av dette.
Selv om jeg tror vi kunne materialet, var det slitsomt. Det måtte fungere.
Det de skulle oppleve, var profesjonell showbusiness,
og de hadde aldri vært foran TV-kameraer,
noe som krevde helt andre ferdigheter.
Vi gjorde to opptak med to publikum, og under det første var vi redde.
Jeg husker jeg tisset og tenkte: "Har ballene forsvunnet inn i kroppen?"
Selv om vi hadde øvd hele uken,
tenkte jeg i starten: "Vender jeg meg til publikum eller kameraet?"
Under første show var det ingen som lo.
Det var et drittshow.
Og det var den eneste gangen Lorne kjeftet på oss.
Han ba oss til helvete skjerpe oss.
Han sa: "Det må bli 19 ganger bedre."
Hva? Er det matematisk mulig? For at vi skal ha en sjanse til å selge den.
Jeg kunne ha sagt at det var perfekt.
Jeg ville ha løyet.
Og kjernen i showbusiness er
at du må gå av scenen for å gjøre en ny entré.
Meldingen var: "Dere sviktet meg. Og dette er deres store sjanse."
Det fikk punkrock-blodet vårt til å strømme.
Noen av oss ble nok sinte på Lorne.
Jeg ble sint på oss for at vi lot oss bli så dårlige.
Så vi satte på litt høy punkrockmusikk
og begynte å knuse alle møblene i garderoben.
Ikke jeg, for jeg er et diplomatbarn. Vi raserer ikke garderober.
Kevin, raserte du garderoben din?
Nei!
For hell tisset Scott og jeg i vasken.
Og da vi kom ut av det rommet, gjorde vi bare
vårt livs opptreden.
Hei, dere millionærer! Kom dere vekk fra det søppelet!
Jeg vil møte en jente...
En kvinne.
Her, la meg hjelpe deg med genserklemmen din.
Oi sann, vinden.
Andre show føltes som et Rivoli-show.
Det var fantastisk.
Karakterer jeg hadde sett i fire år på Rivoli-scenen,
var nå i fulle kostymer og på sett.
Og de var ekte. De ble levende.
Hei, jeg er kongen av barmhjertighetsknull.
Lett å banke opp, vanskelig å drepe.
Skål for Reg.
Da jeg så piloten deres, gikk jeg inn i en eksistensiell depresjon,
for jeg innså at de hadde gjort alt jeg noensinne hadde ønsket å gjøre.
Til denne dag syns jeg det er en nesten perfekt komediepilot.
Han var deprimert etter å ha sett den. Han sa:
"Faen, dere klarte det. Dere klarte det alle ønsker. Faen!"
Og han var rett og slett sint.
Ser du? Hodet ditt er flatt.
Kler moren din deg fortsatt? Hun burde bare ha knust hodet ditt.
God natt.
Vi øvde, og noen fra CBC kom og sa:
"En eller annen fornem-klingende herre vil snakke med dere."
Og vi tenkte: "Er det Lorne?"
Lorne snakket med Mark fordi han var diplomatsønn.
Jeg tok telefonen, og det var Lorne. "Gratulerer, de vil ha 22."
-Og vi sa: "Hva?" -Det var 20.
Det var 20 episoder, ja.
"Fikk vi den?" Han sa: "Vent til dere hører."
Han sa det i det som virket som fem minutter:
"Vent til dere hører."
"Hva er det?" "Vi har et show." "Bra. Gudskjelov.
"Ti episoder?" Han sa: "Nei."
"Tolv episoder?" "Tjue episoder per sesong." "Hva?"
Sa du ja?
Hvem snakker jeg med?
Home Box Office.
HBO stilte med pengene.
Å, gutter.
Vi stilte med folkene, fasilitetene.
Vi klarte å skrape sammen nok til å lage et show.
Vi er i gang.
-Utmerkede nyheter, pikk. -Godt gjort, pikk.
Champagne.
PRODUKSJON BEGYNNER 1989
Før forestillingen, hva føler jeg?
Oppe, nede, søvnig, mer spent enn jeg noen gang har vært,
jeg føler traumer, jeg kjeder meg.
Vi kjente ikke til TV.
Så første sesong er full av sketsjer som ble gjort uten mye redigering.
De slo godt an på Rivoli klokken 23.39.
På scenen gjør du bare ting, ikke sant? Du gjør entré.
TV er et beist.
Jeg husker innspillingen av "Doctor Seuss Bible".
Scott måtte holde den korsfestelsesstillingen så lenge.
Og armene bare svinner hen,
og han led virkelig av å måtte gjøre de lange tagningene.
Skynd deg! Bare gjør det. Kom igjen. Fort.
Armene mine kommer til å falle av. Kom igjen.
-Klar, da? -Klar!
Kom igjen!
Går du mot kameraet?
Kjør, Bruce.
Mannskapet var gamle, gretne CBC-ansatte.
De forelsket seg i karakterene.
Folk kom og sa: "Skal du spille den rødhårede i kveld?"
Når tar dette marerittet slutt?
"Nei. Jeg spiller ikke den rødhårede i kveld." "Helvete! Ok."
Alle som sier de ikke ble betatt av Dave
da han var en viss karakter, lyver.
Dette kom.
Jeg ble veldig besatt og forvirret av Dave i drag, og fant ham veldig sexy.
Dave var sexy. Hva kan jeg si, han var sexy!
Det er ingen tvil. I drag var jeg den mest sexy.
Bruce McCulloch, mine damer og herrer. Bruce McCulloch.
Det var morsomst å gjøre liveopptak,
og at folk kom igjen, slik de stilte i kø på Rivoli.
Min venn Sue hadde kule eldre søstre,
og hennes kule storesøster Julie kjente en som jobbet i mannskapet,
og han var venn med Bruce, og det var slik vi fikk billetter.
Så vi dro til CBC-studioet.
Og vi hadde kameraer som kom inn.
Det var en plattform til venstre for oss, og jeg sa: "Hva er den til?"
Showet starter, og Shadowy Men spiller,
så de spiller live.
Sangen Having an Average Weekend var på vår første singel.
Den ble kjenningsmelodien de åpnet alle showene sine med.
The Shadowy Men var det som gjorde oss kule.
Og de spilte, og det rocket skikkelig.
Vi spilte hver eneste innspilling av hver episode.
Du kan bare... Én note.
Som å trykke på en knapp. Folk kan den.
Det er spennende å se folk bli begeistret for den.
Noen ganger danset Dave og jeg
foran publikum, og de elsket det.
Hår-, sminke- og garderobeteamet var som et pit-team
og byttet deg fra den ene til den andre på 15 minutter,
og så var du tilbake på gulvet og danset til Shadowy Men igjen.
Jeg vil takke så mye for at dere kom. Tusen takk.
Tusen takk!
Og vi vil takke Shadowy Men!
Da det var ferdig, var vi overbegeistret: "Vi må gjøre dette hver gang vi filmer.
"Vi må ta med alle vennene våre."
Det var det hotteste showet i byen, og det var umulig.
SESONG 1 HAR PREMIERE 1989
Hei, jeg er på TV, og det samme er Kids in the Hall.
De var overalt. De var banebrytende.
De var flerseksuelle, flerkjønnede.
Jeg vet ikke hva de var.
Disse gutta var de kuleste jævlene på TV,
og de var våre.
Amerikanere vet like mye om Canada som heterofile vet om homofile.
Jeg så dem utvikle seg til å bli utrolige profesjonelle.
De ble sin egen enhet, og jeg ble imponert.
Jeg visste straks at dette var bra. Registeret, galskapen.
-Vi vil ha to drittsupper. -To drittsupper.
Mine herrer, dette er et forretningsmøte!
Vokste opp med Python, så SNL på ungdomsskolen.
Når du har fått trenings-BH, avanserer du til Kids in the Hall.
Herregud!
-Se opp, din idiot! -Jeg gjør det!
Jeg ble så overrasket over hvor unge og friske de var.
Ingen så farlige ut. Det var helt klart et intellekt der.
Alle fem virket så selvsikre som skuespillere,
i sin evne til å forvandle seg til disse karakterene.
-Michelle, gråter du? -Nei! Jeg gråter ikke.
Jeg tenker bare på Tony.
Det føltes som om det virkelig var dem. De er lekne, de gir faen.
Du følte gleden av at de var frie.
Saturday Night Live dekker alltid det som er i nyhetene.
Kids in the Hall var aldri om det.
De riffet ikke på popkultur. The Kids gransket dagligdags Americana.
Det er ikke en politisk sketsj om en protest eller noe.
Det handler om mennesker og ansiktene deres.
Det var fem sexy gutter
som boltret seg som jævla Beatles i A Hard Day's Night.
De var jævla søte.
Har showets suksess endret livet deres?
Vi har mer penger nå.
Jeg likte straks Kids in the Hall,
og jeg kom ubedt på en fest de var på.
"Herregud, det er så fantastisk."
Showbusiness er gøy, ekte showbusiness.
Amerikansk showbusiness er gøy. Jeg elsket det.
Jeg likte å gå på bar og skrive ideene mine.
Da vi kom på lufta, kunne jeg ikke det.
-De sa: "Hei, Bruce!" -Scotts kjæreste.
Jeg hadde en kjæreste, og vi klinte og TV-en var på,
og jeg så en Kids in the Hall-scene hvor jeg var kvinne.
Det var litt rart.
-Hva sa folk om showet vårt? -De syntes det var vågalt. Originalt.
Vennene mine og jeg elsker det.
-Likte de det på HBO? -Ja, jeg tror HBO er veldig fornøyd.
-Anmeldelsene er gode. -Fansen virker fornøyde.
-Fansen. -Ja.
Men det er bare knapt flertall.
Vi øvde, og en fra CBC kom og sa:
"En fornem-klingende herre ønsker å snakke med dere."
Hallo!
Ja, jeg tok den telefonen også.
Så ja, vi ble kansellert.
Så kom Mark og sa det.
Jeg må sette meg.
Det var et sjokk.
Det føltes som om det var over.
Jeg så ikke på det som en vurdering av om showet var bra eller dårlig.
Det var ren økonomi og det HBO gikk gjennom på den tiden.
Det fine med trupper er at det er styrke i samhold.
Man tar seg en drink etterpå, sitter og snakker og har en alliert.
Vi gikk alle ut på en bule, satt og fikk hverandre til å le
i omtrent to timer, ble fulle og gjorde narr av vår egen skjebne.
Vi visste at vi hadde jobbet ræva av oss,
og nå var vi kansellert.
Og hva nå?
Selvsagt tenkte jeg arrogant: "Du stopper ikke oss.
"Jeg vet ikke hva som vil skje, men du stopper ikke oss."
Tekst: Tommy Lund
Kreativ leder Gry Impelluso