Bună, suntem Kids in the Hall. Eu sunt Mark, el e Dave.
Bruce și Scott.
Bună!
Și Kevin, sunt aici. Suntem cinci.
Îmi doream mult să fiu în Kids in the Hall. E adevărat.
Am văzut unul dintre spectacolele lor la Rivoli
și mi-am spus: „Ce aș putea face la Saturday Night Live
„care să fie măcar pe aproape la fel de tare ca asta?”
Îmi amintesc prima dată când i-am văzut la Rivoli.
I-am considerat amuzanți, inteligenți, originali.
Nu se asemăna deloc cu ce făceam la SNL.
Acum, în mod strategic, mă voi așeza la capăt, poziția de putere.
Kids in the Hall mă făceau să râd.
Și aproape nimic nu mă face să râd.
Cred că suntem gata de spectacol! Să lăsăm să înceapă măcelul!
ÎN PROGRAMUL ACTUAL KIDS IN THE HALL
Nu poți păcăli un fan devotat al comediei în privința calității,
și asta reprezintă Kids in the Hall.
Îți strivesc capul.
Dacă erai în comedie, știai de Kids in the Hall.
Dacă nu știai, ce căutai în comedie?
Erau doar al naibii de amuzanți.
Motor, Bruce!
Am o varză în loc de cap.
Ei au fost singurul grup de comedie care reflecta Generația X.
Nu a avut nimeni un impact mai puternic decât tipii ăștia.
Ei doar o fac. Nu dau doi bani.
Vrei să știi ceva? Sunt un doctor rău.
Anarhic, rebel.
Unic.
Canadian!
M-au învățat că poți avea succes și când crești în Toronto.
M-au influențat foarte mult.
Rău! Nepoliticos și rău!
Ei erau inovatori, multi-sexuali și multi-gen.
Nu știu ce erau.
Dacă ești gay și ni se întâlnesc privirile, mesaj primit!
Jucau roluri de femei cu atâta empatie. Și câteodată ele erau chiar superbe.
Trebuie să fii capabil să găsești ce e amuzant în unele locuri întunecate.
Tati a băut.
Dar știu că m-a ajutat să mă prostesc, ca sistem de apărare.
Comedia nu trebuie să vină dintr-o nefericire,
dar mulți suntem jucării stricate.
Comedia e-n cele din urmă despre un singur lucru, să râzi în fața morții.
Suntem un grup unit
și vom continua să o facem până nu mai putem.
KIDS IN THE HALL: REBELII COMEDIEI
Îi avem alături pe Kids in the Hall. E un moment memorabil să vă avem aici!
- N-ai văzut niciodată ceva memorabil? - Mulțumesc.
A fost în Calgary.
E scena cu mașina de scris. Eu trebuie să fiu...
Încercam să fac comedie cumva, am dat peste Teatrul Loose Moose.
Era Theatresports, o formă foarte democratică,
o competiție de improvizație. Era o nebunie, publicul era foarte animat.
Echipa The Audience,
marele Bill Gimmel, marele Norm Hiscock, mai marele Mark McKinney, uriașul Frank...
E genial, dacă era nevoie să gândesc ce trebuie să fac pe scenă,
n-aș fi putut să o fac.
Trebuia să fie spontan și cu puțin timp pentru analiză.
Am făcut Colegiul Mount Royal.
Eram pornit să fac afaceri și am dat peste Theatresports.
Și a fost ca o descătușare pentru mine.
Ca și cum aș fi descoperit religia.
I-am văzut pe oamenii ăia pe scenă, inventând diverse chestii și m-am gândit:
„La naiba, vreau să fac asta!”
Totul s-a derulat foarte rapid, odată ce am ajuns la Loose Moose.
Cred că în două luni l-am întâlnit pe Mark.
Îmi amintesc clar, una din primele scene ale lui Bruce a fost să picteze scena
cu capul.
Îmi amintesc că făcea o scenă unde avea nevoie de un pian
și îi lua atât de mult să repete, c-am spus ceva de genul:
„De cât timp vei avea nevoie?”
Și asta e prima mea amintire din complicata și frumoasa noastră prietenie.
L-am întâlnit pe Kevin în primul atelier de improvizație Second City.
Am fost la Old Fire Hall.
Am fost puși aleatoriu pe perechi pentru un exercițiu.
Am făcut exercițiul cu oglinda, unde ne oglindeam unii altora mișcările.
Am început să o facem haios și într-un fel comic.
A existat chimie instantaneu, iar atracția în comedie
este ca și cum te-ai îndrăgosti de cineva.
A fost cumva prima mea prietenă.
A fost dragoste la prima vedere, deoarece reușeam să ne facem reciproc să râdem
și să ne anticipăm imediat mișcările.
Și asta nu s-a schimbat niciodată.
Este în continuare cea mai puternică conexiune avută cu un comediant.
Când s-a terminat cursul, m-am dus la Dave
și l-am rugat să se alăture trupei mele, dar nu aveam o trupă.
Și Dave a spus da imediat.
Așa a început Kids in the Hall.
Lavă. Lavă fierbinte topită.
- Topit de fierbinte. - Da?
Magmă.
Făceam competiții de improvizație în Toronto.
Am fost buni, dar încă învățam, așa că eram neșlefuiți.
Auzisem de trupa aceasta de improvizație, numită The Audience.
Așa că noi auzisem despre ei, ei despre noi.
Bruce a venit primul la Toronto. Și părea un tip ciudat.
Și eu am spus: „Ce-i cu tipul ăla?”
- Uite-l că vine. RIP. - Vine. Uau!
Apoi l-am văzut făcând comedie și mi-am dat seama că era amuzant.
Și inima mea face...
Inima lui face...
Dave și eu eram într-un grup care urmărea improvizațiile Second City
când Mark era acolo. Era un tip normal cu ochelari.
Auzisem că era un geniu. Am spus: „Nu e amuzant.”
Îi place la nebunie să-mi spună asta,
că prima dată când m-a întâlnit, s-a gândit: „Tipul ăla nu e amuzant.”
Ce este acest instrument ciudat, bizar pe care m-ai obligat să-l aduc aici?
Ce e aia de acolo?
Trebuie să fie un semn de la zei că ei doresc ca noi să evoluăm!
Și apoi l-am văzut jucând și era genial.
După ce ne-am văzut jucând, am spus: „Hai să facem lucruri împreună.”
Am lucrat mult ca două trupe separate.
Tot ne dădeam cap în cap, așa că am format o singură trupă.
Aș vrea să spun că am dat cu banul, pentru că The Audience a fost numele meu,
dar slavă Domnului că nu am câștigat lupta aia.
Am ales numele Kids in the Hall.
Mi-l amintesc pe Bruce spunând: „Doar pentru moment, că nu-mi place.”
„Kids in the Hall”! Ce dracu' înseamnă asta?
Gwar! Așa da, nume!
Un producător a angajat Kids in the Hall pentru un spectacol.
Aveam un nume diferit atunci și ne-a spus despre Jack Benny Show,
că erau copii care stăteau pe holuri
încercând să-i vândă glume lui Jack.
Erau numiți „kids in the hall”, copiii din hol.
Mi-am întors privirea la un moment dat și eram noi patru.
Și apoi a venit Scott. Vezi cum l-am arătat pe Scott venind?
Familia mea era amuzantă.
Fiecare cină era practic despre: „Ce s-a întâmplat în acea zi?
„Pe cine ai văzut că a fost idiot? Hai să râdem de ei.”
Totul era despre a face oamenii să râdă.
Dar când am fost la Universitatea York, nu aveam intenția să fiu comediant.
Eram în teatru, eram actor.
Voiam să fiu un star de cinema.
Voiam să fiu James Dean.
Când a fost momentul tău de „mă regăsesc în comedie”, atunci?
Ei bine, nu a fost până când... A fost întâlnirea cu Kids in the Hall.
Să-mi vadă toți cardul auriu.
N-o face!
Doar se prosteau și părea că se distrează de minune,
dar era totuși și actorie.
Îmi place la nebunie!
Am avut o reprezentație jalnică despre dezlegarea unei crime
care era legată de gogoși cu jeleu.
„Uită-te sub scaun, vei găsi o gogoașă pentru tine!”
Nici măcar nu-mi amintesc. Kevin?
Treaba aia a mers oribil și au început să le arunce în noi.
Mi-l amintesc pe Bruce care zicea: „Ce mama mă-sii? Cine aruncă cu gogoși?”
Evident, eu eram. Eram cu totul vreo șapte persoane.
Acest lucru este tipic Scott. Arunca cu gogoașa și urla: „Las-o baltă!”
A spus: „O să mă alătur trupei.”
Trebuia doar să-i fac să mă observe.
O nebunie!
Îmi amintesc că am văzut o improvizație la Theatresports
și Scott era pe scenă.
Am făcut o scenetă care era absolut groaznică.
Era despre un rahat mimat într-o toaletă.
A mimat cum băga mâna după rahat și zice: „E iubitul meu!”
Și am râs,
poate mai era încă o persoană în sală care râdea
și mi-am zis: „Îmi place tipul ăsta.”
Scott ne-a ridicat standardele pentru că îi venea să muște din scenă.
Pleacă de lângă mine.
E ca un arici.
Și a trebuit să mâncăm și noi din scenă ca să ținem pasul cu el.
Chiar am simțit că ceva lipsise până atunci.
Și nici măcar nu fuseserăm pe deplin conștienți că lipsea.
Într-o zi, improvizează un cântec despre mine ca membru al Kids in the Hall.
Și Scott e în Kids in the Hall
Și Scott a început să plângă și să fumeze.
În momentul în care m-au invitat în trupă, am știut că nu voi mai pleca niciodată.
Nimeni nu mai intra după mine. Am aruncat atunci cheia.
Prin ochii de tânăr, acest loc de pe Queen Street,
era cel mai important din viața mea.
Doar nenorocitul ăsta de loc, acest Rivoli
și toate chelnerițele alea mișto cu șorțurile lor de piele.
Queen Street era un loc magic. Mai ales din suburbii.
Era doar o stradă unde toată lumea purta negru și nu zâmbea.
Orice vis aveam despre ce voiam să devin, urma să se întâmple acolo.
Un adevărat furnal al creativității.
Era vorba despre filmări, despre dans, era vorba de comedie.
Tot timpul se întâmpla câte ceva și Rivoli era epicentrul.
Vino, persoană cu camera!
Da, obișnuiam să ajut la aranjarea luminilor și a scenei.
Scott acapara tot spațiul ca să-și întindă multele lui costume.
Scena consta, dacă erai pe scenă, din asta.
Era o scenă laterală în partea aia.
Cineva vorbea aici. Luminile coborau aici.
Și apoi urcau aici.
Și ne făceam spectacolul cu decorul pe care îl aveam.
Uită-te la ea.
Scuzați-mă, domnișoară.
Nu știu cum am supraviețuit, în primul an la Rivoli,
erau cam 17, 20 de oameni. Poate 35 într-o noapte reușită.
Nu aveam nici căldură. Dar ne plăceam mult unii pe alții.
Nouăzeci și nouă de sticle de bere pe zid
Nouăzeci și nouă de sticle de bere
Iei o dușcă, o dai mai departe
Apoi nouăzeci și nouă-nouă
Nouăzeci și nouă de sticle de bere pe zid
Am făcut multe spectacole fără public și nu ne-am oprit.
Și cred că am avut nevoie de toată repetiția și experimentarea
și să eșuăm de atâtea ori ca să ne găsim calea.
Un vechi prieten a trecut pe aici, așa că ne-am gândit să facem improvizație.
Mike Myers!
Am făcut multă improvizație cu Kids in the Hall la Rivoli.
Și era o satisfacție imensă să-mi iasă în fața publicului de pe Queen Street.
Întotdeauna mi-am dorit să fiu în Kids in the Hall.
Erau ca o trupă care cunoștea doar trei acorduri,
dar erau minunați și aveau energie.
Nemernic nenorocit!
Prima dată când i-am văzut a fost o revelație.
Stăteam la Rivoli cu 20 de oameni și mă gândeam:
„Acesta este cel mai tare lucru văzut vreodată.”
Prietenul surorii mele avea o cameră video
pe care o căram după mine la spectacolele Kids in the Hall.
- A fost foarte frumos, nu-i așa? - A fost bine.
Așa că am filmat o mulțime de spectacole de la începuturi.
A fost un curent cu totul nou în comedie,
întrucâtva cu rădăcini în experiența personală.
Mamă, suntem acolo.
Deschide fereastra, suntem aici.
Ceea ce mi s-a părut fascinant, pentru că nimeni nu făcea așa ceva.
În suburbii se topesc în noapte
Pe măsură ce devenim tații noștri
Una dintre primele noastre scheciuri a fost o scenetă numită „Suburbiile”.
Care e replica din cântec?
„Pot vedea ceva din suburbii.” Am uitat.
O să cauți. O vei găsi.
Vreau să te uiți în ochii mei și să vezi
Puterea suburbiilor
BRUCE & SORA LUI 1972
FAMILIA LUI KEVIN 1975
Patru dintre noi au crescut în suburbii.
SCOTT CU TATĂL & FRAȚII LUI 1972
Suburbiile sunt monotone și plictisitoare.
DAVE & FRAȚII LUI 1968
Cred că suburbiile au făcut ravagii în mintea noastră.
Suburbiile încep să mă strângă prea tare la gât.
Poate că suburbiile sunt un laț, făcut să mă sufoce.
Mamă!
Mark vine dintr-o lume diferită de a noastră.
MARK & FAMILIA 1975
Provin dintr-o familie de diplomați, o comunitate foarte cultivată.
La început, am crezut că statutul meu de intrus era în dezavantajul meu
și apoi, treptat, am început să mi-l asum.
Urma să fiu prim-ministrul acestei țări.
Dar aveam 20 de ani, LSD-ul era la modă.
Nu am studiat. Am chiulit de la ore. Am fost la Calgary. Am intrat în teatru.
Scuzați-mă, trebuie să mă duc să joc.
Calgary era un oraș petrolier foarte homofob,
în care tipii conduceau camionete și mă urmăreau pe stradă.
Am căutat refugiu, în primul rând în sport și apoi, desigur, în muzica rock.
Foc, foc și iar foc
Foc în creierul meu
Când a început punkul, îmi amintesc că am auzit God Save the Queen,
single pe vinil de 45, m-a dat gata.
Era despre sex, furie și că societatea nu trebuie să fie așa.
A fost ca o capsulă de heroină direct în creierul meu.
Heroina se găsește în capsule? Nu prea cred.
Bruce era atât de mișto, că mă intimida. La prima noastră conversație,
nu știam ce să spun, așa că am întrebat: „Ce muzică îți place?”
El a spus: „Lou Reed, The Birthday Party și Iggy.”
Eram obsedat de muzică, într-un fel în care nu mai sunt acum.
Eram obsedat de punk. Eram obsedat de revoltă.
Nu trebuie să îți placă muzica foarte mult ca să fii punk.
„Vrea cineva să se bată cu mine?”
Nu trebuie să îți placă muzica foarte mult ca să ai o atitudine punk.
Îmi amintesc că am auzit că apăruseră niște tipi noi de senzație pe scenă,
că erau un soi de punk rock și era o chestie nouă și mișto
care era diferită de orice altceva.
În ultimul timp la muncă, aud pe mulți plângându-se de slujba lor.
Eu nu. Îmi place slujba mea.
Care e slujba mea? Sunt poponar.
Pe atunci, să fii homosexual era actul total de rebeliune, într-un fel.
Era periculos să aduci o discuție despre homosexualitate pe scenă.
Da, să o sugi? Treabă de bărbat.
Să-mi trag una!
Aleargă ca un poponar, aleargă liber
Vezi poponarul, vezi poponarul care aleargă...
Mi-a plăcut că Scott era gay
și mi-a plăcut că a adus acel material de poante în spectacol.
Am folosit homosexualitatea ca o armă împotriva capetelor pătrate.
Era prima persoană din câte știam care își afirma deschis homosexualitatea,
interpretând un personaj care era pro-homosexualitate și nu se rușina.
Pentru micul meu univers suburban, așa ceva era năucitor.
Am știut că în acest grup aș putea fi eu însumi.
Fiecare moment al vieții mele ca tânăr, a fost despre tăinuire.
Tatăl meu era violent.
Am o glumă despre cum a vrut să-mi bage mințile-n cap cu bătaia
dar tot ce a reușit a fost să mă facă să-mi placă dur. Deci...
Obișnuiam să-l învinovățesc pe tata că m-a făcut homosexual.
Dacă eram gay într-o societate pro-diversitate, nu era mare scofală, nu?
Așa că m-am gândit: „Voi da vina pe societate.”
Așa că aveam dintele împotriva tatălui meu și m-am gândit să mai adaug unul,
o ură împotriva societății și s-au echilibrat reciproc.
Acum mă mișc ca un model pe podium.
Doreau să creeze comedie care să supere și să încânte lumea în același timp,
depărtându-se cât mai mult de respectabilitatea clasei de mijloc.
Mai ales pentru cinci tineri comedianți
care practic încearcă să își construiască o carieră, făcând orice,
mai puțin ce făcuseră părinții lor.
La mulți ani, fiule!
Avalanșa de educație parentală greșită este spectaculoasă.
Nu mai pot bea așa cum o făceam când aveam 40 de ani.
Cei mai abandonați și nefericiți oameni,
dar nefericiți în moduri noi și originale de a fi nefericiți.
Tatăl meu a fost un bețiv notoriu. A făcut ceva îngrozitor.
Odată m-a urmărit în jurul mesei cu un cuțit.
Dar m-a ajutat să mă prostesc mai mult, ca sistem de apărare, bănuiesc.
Am folosit multe lucruri oribile pe care el le-a făcut și le-a spus.
Tati a băut.
Fiule, câte fete te-au sunat azi? Zero?
„Am înțeles. Câte fete te-au sunat ieri? Zero? Mda.”
Ei bine, știi ce se spune, fiule, zero plus zero egal homosexual!
Tata a spus asta.
Dacă ești copilul unui alcoolic,
înveți să fii foarte atent, tot ca o tactică de autoconservare.
Trebuie să fii foarte conștient de stările emoționale ale altor oameni.
Ceea ce e util când ești comediant.
KIDS IN THE HALL VĂ INVITĂ LA „PREA MULȚI TAȚI BEȚIVI”
Cu toții încercam de fapt să le demonstrăm taților noștri că eram bărbați.
Îmbrăcându-ne în femei.
Pun pariu ca ai fost cam șocat să afli că o să fiu mama ta cea nouă.
Dave a fost primul pe care l-am văzut în rol de femeie.
Avea un pulover peste umăr, și atunci am zis: „Asta a fost mișto.”
Și așa jucau femeile. Aveam un pulover pe care-l împărțeam toți.
Ei bine, aici stau eu. Mulțumesc pentru seara minunată.
Am jucat toate femeile doar cu postura și vocile noastre.
Doar am schimbat modul în care stăteam, ne mișcam și vorbeam.
Publicul renunța la reticență și ne accepta ca femei,
când jucam rolurile.
- Alo? Tiffany? - Tabitha?
- Ce faci? - Tu ce faci?
- Tocmai te sunam. - Și eu tocmai te sunam.
- Dar nu a sunat. - Nici aici n-a sunat.
Doamne!
Evoluția a fost lentă și ne spuneam: „Joc rolul unei femei?”
Și apoi am făcut asta.
De genul: „Sunt costumat ca travestit? Cred că joc rolul unei femei.”
Ceasul meu s-a oprit. E important să ajung la această întâlnire.
Îmi pare rău, mă văd cu cineva.
Mama mea a fost complet îngrozită
când i-am spus că personajul meu a fost inspirat de ea.
- Bună, eu sunt Nina. - Bună, sunt Danny.
- Bună! - Ce mai faci?
Bine, mulțumesc!
Bună, toată lumea! Eu sunt Nina.
Reacția ei a fost: „Ce? Femeia aia îngrozitoare?”
919, dubla trei.
Interpretau femeile ca pe niște personaje.
Era credibil. Era real.
Nu pare ceva gen:
„Vom face chestia asta, unde purtăm peruci și vorbim despre ciclu.”
Pentru că am o atitudine bună față de menstruație.
Și, desigur, avea rolul de a da o voce puternică acestor femei.
Marginalizații și feministele,
pe ei... Ei sunt de-ai noștri.
Mulțumesc! Următorul nostru spectacol la Rivoli va fi peste două săptămâni.
Vom avea reprezentații trei zile la rând.
Pentru cei dintre voi care s-au săturat de vechile noastre poante,
vom avea chestii noi în program, așa că veniți, vă așteptăm!
Pentru o vreme, nu a mers
și nu ne puteam privi, fără să zicem: „Funcționează? Ce plan avem?”
Nu era tot rău, dar când ești tânăr și cineva îți spune:
„Fraților, sunteți geniali!”, poți să te hrănești din asta,
în loc de mâncare, vreo două săptămâni.
Și, din când în când, câte o scenetă avea succes.
Îți strivesc capul.
Capetele voastre sunt zdrobite.
Mori, mori!
Când am ales cele mai bune scenete, care aveau mereu succes,
și le-am adunat într-un spectacol, în ordinea corectă,
a fost un spectacol bun, ne-a reprezentat cu siguranță.
De parcă eram sub lupă și se punea reflectorul pe ce eram cu adevărat.
Îmi amintesc vremurile-n care...
Spectacolul a prins brusc.
Am trecut de la a juca pentru aproximativ zece oameni,
să avem sala de la Rivoli ticsită de 400 de persoane.
Toate cele 10.000 de ore pe scenă dădeau roade.
Am văzut unul din spectacolele lor. Mi-am zis: „Doamne!”
E cam ca diferența între Sex Pistols la debut și Clash spre final.
Îmi amintesc că am venit într-o zi și erau oameni la coadă.
Am întrebat: „Mai e un alt spectacol înaintea noastră?”
Mi-a zis: „Nu, se așază la coadă pentru show-ul tău de peste două ore jumătate.”
Și te lovește: „Să-mi dau una!”
RIVOLI - 17 MARTIE BILET $5
PREA CINICI SĂ ȘI-O TRAGĂ!
Următoarele luni, am jucat întotdeauna cu casa închisă
și am devenit celebri.
O chestie sectantă, într-o lume a unei secte, Queen Street.
M-am simțit minunat. A fost ca un impuls.
Că toată treaba ducea undeva.
Am primit o recenzie uimitoare în ziarul local.
Nu am de gând să dau nume, atât sunt de șmecher.
Apăruserăm în Globe and Mail și primiserăm recenzia asta fabuloasă,
recenzia la care toți visează, care zicea: „Kids in the Hall fac senzație.”
În acea zi, căutătorii de talente SNL au aterizat în Toronto,
ca să-și facă turul tradițional de cercetare în The Second City.
Noi eram pe prima pagină de la divertisment din Globe and Mail
și ei și-au zis: „Am face bine să mergem să-i vedem.”
A sunat telefonul, am răspuns și era o femeie.
Și ea a spus: „Caut talente pentru Lorne Michaels.
„Am vrea să vă vedem spectacolul.” Am spus: „S-au vândut toate biletele.”
Și ei au zis: „Suntem din partea Saturday Night Live.
„Căutăm talente pentru SNL.”
Și am spus: „Ei bine, da, suntem cu casa închisă, îmi pare rău.
„Poate reușiți să luați bilete pe sub mână.”
Apoi am închis telefonul.
Și ceilalți patru tipi s-au uitat la mine: „Ce naiba ai făcut?”
Și am spus: „Am făcut o greșeală, nu?”
Grozav!
Și acum stelele show-ului nostru, Hart Pomerantz și Lorne Michaels.
Bună seara, sunt Lorne Michaels
și, în acest moment, vom face o pauză, să analizăm o criză națională gravă.
Toți cei care au lucrat vreodată cu Lorne îl pot imita pe Lorne.
„De aceea Chaplin a fost mai celebru decât Buster Keaton.”
„Bruce, o cunoști pe Madonna?”
„Faci ceva în toamna asta, Mark?”
„Chestia cu Kevin este că e acolo, dar e tăcut,
dar e gălăgios, dar e acolo, dar e tăcut și stă mult jos.”
Cred că atunci când ești șeful, oamenii râd de șef.
Consideram că sunt inovativi. Erau originali.
Mi s-a părut că sunt amuzanți și știam cum să fac să funcționeze.
- Pot fi oglinda ta video. - Bine, în regulă.
E Lorne Michaels.
Pentru un canadian, el este mai faimos ca un american,
pentru că s-a descurcat foarte bine. A plecat și a cucerit America.
LORNE PE PLATOUL DE FILMARE SNL 1978
The Kids reprezentau pentru el o tentativă de a atinge măreția canadiană.
A fost o audiție la Rivoli, cu momentele noastre „best of”, cu ușile închise.
Care este felul în care procedează SNL.
Am pus laolaltă 12 sau 15 scenete pentru acești giganți ai comediei.
Pentru prima dată, competiția a devenit acerbă săptămâna aceea,
pentru ca toți ne luptam să ne băgăm scenele proprii în audiție.
Îmi amintesc prima dată când i-am văzut la Rivoli.
A fost doar energie și a avut zvâc și îți puteai da seama imediat că
era inteligent și nu semăna deloc cu ceea ce făcusem la SNL
și mi-au plăcut toate astea.
Țineți-mă!
Nu puteai să-ți dai seama dacă râdeau pentru că oamenii nu râd de unii singuri.
După spectacol, Lorne a spus,
„Ce vom face cu toți cinci?”
Apoi a devenit cumva tensionat... Cel mai tensionat?
Cea mai tensionată perioadă din viață. După ce au plecat, ce urma să se întâmple?
Ne vor lua pe toți? Pe vreunul dintre noi? Niciunul?
Și apoi, câteva săptămâni mai târziu, Bruce spune: „Trebuie să vă spun ceva.
„Vor ca eu și Mark să scriem pentru ei.” Așa am aflat.
Saturday Night Live ne alesese ca scenariști, ceea ce era o veste uriașă.
Ceea ce trebuie să fi fost cu siguranță al naibii de greu pentru ceilalți. Da, da!
Bravo lor! Kids in the Hall au făcut ceva.
Dar oribil că nu am fost eu. Nu! Îmi pare rău.
Părea că acesta va fi sfârșitul.
Bruce și Mark erau în New York, făcând acest lucru fantastic.
Bieții Scott, Kevin și Dave au rămas în urmă, cu o pungă plină de peruci vechi.
Am făcut un mare ultim spectacol înainte de a pleca,
a fost o noapte senzațională, iar sala era plină până la refuz.
Și plângeam cu toții pe scenă și am spus: „Ne bucurăm mult pentru Mark și Bruce
„și nu știu ce se va întâmpla, dar vă mulțumesc că ați fost aici.”
Dar pe tine nu te-au chemat?
Nu, a fost o greșeală făcută de un funcționar.
- Cinci secunde. - Începem.
- Patru, trei, doi... - Filmăm!
Mark și Bruce erau persoanele potrivite
să li se ofere experiența producerii unei emisiuni.
Acum lucram la Second Cup
și, două săptămâni mai târziu, îi arătam Madonnei scheciul meu.
Saturday Night Live, nu m-am descurcat grozav acolo.
Mereu mă certam cu ei de la ideile ciudate pe care voiam să le fac.
Era o mașinărie uriașă.
Cred că am fost copleșit.
Totul a fost îngrozitor. Tortură, agonie, stres și epuizare.
Dar chiar nu a fost distractiv.
Îmi amintesc că m-am dus să-i văd.
Bruce luase o tonă în greutate.
Și arătau îngrozitor, amândoi. Nu erau fericiți.
Prin experiența acestui soi de eșec la Saturday Night Live,
mi-am dat seama câtă nevoie aveam de Kids in the Hall.
Și, când ne-am întors de Crăciun, a fost ca o regăsire a îndrăgostiților pătimași.
Voi sunteți eroii necunoscuți, pentru că orice altă trupă s-ar despărți,
- dar voi... - Ai văzut SNL în acel an?
Da.
Îi lega o afecțiune reală pe toți cinci.
Și m-am gândit: „Acest grup trebuie ținut împreună.”
CĂLĂTORIE SPRE NEW YORK 1987
Berea e la fel de la liber ca cocaina.
E pornită? Mă filmezi?
Trebuie să vorbesc cu pilotul.
Las-o baltă!
Dacă nu era spectacolul din fiecare seară cu Mark, Scott Thompson și cu mine,
sub acele lumini fierbinți,
această trupă nu ar fi în avion, cu destinația aventură. Nici vorbă.
Era în toamna lui 1987
și Lorne i-a adus pe toți cinci la New York.
Ideea era ca ei să scrie și să joace materiale,
pentru a pune cap la cap un pilot de o oră.
Acesta e New Yorkul!
Aici e West 23.
YMCA la care s-a dus Paul.
Lorne ne-a plătit cu bani gheață, ca un tată.
„Ai tuns gazonul, ai livrat ziare
„și ai dus gunoiul la tomberon. Poftim cinci dolari.”
Eram foarte tineri. Erau anii '80, sfârșitul anilor '80 în New York.
Avem o noapte mare în fața noastră. Ecstasy-ul își face efectul.
Eram niște tineri cărora li se dăduseră cheile împărăției.
Unii dintre noi jucau la două mese.
Aș vrea să vă prezint niște barosani din New York.
Băiatul ăsta nu vrea să-mi apuce scula.
O să te omor.
Erau doar tineri, dezlănțuiți și voiau să facă un milion de lucruri.
Știi unde sunt copiii tăi?
Aici. Așa! Frumos! Kevin.
În timpul zilelor, ne concentram pe scrierea pilotului.
Pentru asta ne aflam acolo.
Spectacolele erau ca să nu ne ieșim din mână
și, după cum spunea Lorne, ca să facem față publicului american.
Fată obscenă!
Erau conștienți că trebuia să-și dezvolte cele mai bune bucăți,
să le pregătească pentru televiziune.
Lorne ne dădea fișa de parcurs în fiecare săptămână.
Spunea: „Vreau să deschideți pentru oamenii aceștia.
„Veți face aceste spectacole și mai vedem pentru săptămâna viitoare.”
Aveam nevoie ca ei să ajungă la un nivel de experiență
pe care nu aveau cum să-l atingă la Rivoli.
Eu sunt Lou.
Ai ajuns bine, Lou?
Ai ajuns, Lou?
Dacă te uiți la tipii ăștia cinci, sunt un grup de nenorociți ciudați.
Adică, pe bune. Ciudați rău!
I-am întâlnit pe Kids in the Hall în timp ce conduceam o sală
numită teatrul-bar West Bank Café Downstairs.
Aproximativ o sută de locuri, o scenă mică și frumoasă,
genul de aranjament perfect ca să dezvolți proiecte.
Lewis a fost unul dintre primii noștri fani.
Cred că a spus ceva de genul: „Hai, că sunt buni!”
Ne-a dat ceva sprijin.
Am fost încurajator, pentru că am crezut cu adevărat...
Că erau al naibii de amuzanți.
Uite, dacă m-aș culca cu tine, ar fi doar din milă.
Hei, eu sunt regele futaiurilor din milă!
Cel mai bun lucru în comedie, când comedia este foarte bună,
este că aduce un alt punct de vedere, și ei au reușit asta.
Îl vom spăla în vin Și-l vom face curat
Și este o mașină de crucificare
Se întorceau în Toronto pentru a face pilotul și am spus:
„Cred că sunteți pe aproape, dar o puteți face mai bine.”
Cică fulgerul nu lovește de două ori. Am aflat că poate lovi de 19 ori.
Erau dușuri calde și reci.
Un public ne plăcea, altul nu ne plăcea.
A fost ca în Toronto, am tot insistat
și apoi a fost o scânteie.
Cheltuiam banii pentru pilot pe cele patru apartamente în care locuiam.
Am simțit că s-ar putea să nu se întâmple.
Aici CBC.
Servitorul meu aici, pe Pământ, la CBC, Ivan Fecan, director de programe.
Eram prietenos cu Ivan Fecan,
și îmi amintesc că l-am sunat și i-am spus:
„De ce nu investești în show-ul Kids in the Hall?”
Întotdeauna mi-am dorit să fac ceva cu Kids.
Erau nerușinați, erau plini de prospețime.
Lorne și eu am discutat: „N-ar fi grozav să facem o emisiune?”
O mulțime de emisiuni CBC la acel moment erau pentru cei în vârstă
și îmi doream ceva pentru persoanele sub 40 de ani.
Fără alte formalități, Kids in the Hall.
A fost un pilot pentru o serie.
A fost considerat ediție specială la acel moment, dar pentru noi era pilot.
Speranța noastră a fost să aibă suficient succes pentru un serial.
ÎNREGISTRARE PILOT TORONTO 1988
Filmarea a fost în studiourile CBC,
și oameni-cheie de la SNL au venit din New York
pentru aranjarea studiourilor și a luminilor.
La acel moment, șansele ca un pilot să se transforme în serial erau 1:10.
Erau multe în joc pentru ei.
Mizele erau incredibile, era totul sau nimic.
Îmi amintesc că eram foarte stresat.
Pilotul trebuia să devină serial sau ajungeam plasator la filme.
M-am simțit foarte rău tot timpul.
Chiar dacă știam materialul, eram transpirat. Trebuia să funcționeze.
Erau pe cale să experimenteze industria de show profesionist
și nu fuseseră niciodată în fața camerelor,
ceea ce cerea o serie de abilități diferite.
Au fost două înregistrări, două publicuri, și, la prima înregistrare, eram speriați.
Îmi amintesc că făceam pipi și gândeam: „Mi-au urcat boașele înăuntrul corpului?”
Chiar dacă făcuserăm repetiții toată săptămâna,
îmi amintesc când a început: „Mă întorc spre public sau spre cameră?”
Dar, la primul spectacol, nimeni nu a râs.
A fost un spectacol de rahat.
Și a fost singura dată când Lorne a țipat la noi.
Ne-a spus ceva de genul să ne adunăm și să ne revenim.
A spus: „Trebuie să fie de 19 ori mai bine.”
Ce? E posibil matematic? Ca noi să avem o șansă să vindem.
Aș fi putut să le spun că e perfect.
Aș fi mințit.
Și esența show businessului este
că trebuie să cobori de pe scenă ca să-ți faci o altă intrare.
Mesajul era: „Mă dezamăgiți. Și asta e marea voastră șansă.”
Asta ne-a pus în mișcare sângele de punk rock.
Cred că unii dintre noi s-au supărat pe Lorne.
Eu m-am înfuriat pe noi, că ne-am permis să fim așa jalnici.
Așa că am pus tare niște muzică punk rock
și am început să zdrobim toată mobila din cabină.
N-am făcut asta, sunt copilul de diplomat. Noi nu distrugem mama lor de cabine.
Kevin, ți-ai distrus cabina?
Nu!
Pentru noroc, Scott și eu am făcut pipi în chiuvetă.
Și astfel, când am ieșit din camera aia, ne-am dus
să dăm spectacolul vieții noastre.
Hei, milionarilor! Ieșiți din gunoiul ăla!
Aș vrea să cunosc o fată...
O femeie.
Lasă-mă să te ajut cu broșa de la pulover.
Hopa, vântul!
Al doilea spectacol a fost ca unul la Rivoli.
A fost fantastic.
Personaje pe care le văzusem timp de patru ani pe scena Rivoli
erau acum pe deplin costumate și pe platouri de filmare.
Și erau reale. Au prins viață.
Hei, eu sunt regele futaiurilor din milă!
Ușor de bătut măr, greu de ucis.
Noroc lui Reg!
Când am văzut pilotul lor, am intrat într-o depresie existențialistă,
pentru că mi-am dat seama că au făcut tot ce mi-am dorit vreodată să fac.
Chiar și azi, cred că e un pilot de comedie aproape perfect.
Era deprimat după ce s-a uitat la el. A zis:
„La naiba, v-a ieșit! Ați reușit să faceți ce visează toată lumea să facă. La naiba!”
Și era foarte supărat.
Vezi asta? Capul tău e plat.
Încă te îmbracă maică-ta? Ar fi trebuit să-ți strivească scăfârlia.
Noapte bună.
Eram la repetiții și cineva de la CBC a venit și a spus:
„Mark, un domn distins vrea să vorbească cu tine.”
Și ne-am întrebat: „O fi Lorne?”
Lorne vorbea cu Mark pentru că era fiu de diplomat.
Am răspuns și era Lorne. „Felicitări, vor 22.”
- Ce? - Erau 20.
Erau 20 de episoade, da.
„Ei bine, am primit?” A spus: „Stai să-ți zic tot.”
El a continuat să spună, vreme de cinci minute:
„Stai să-ți zic tot.”
„Ce este?” „Avem un serial.” „Bun, slavă Domnului!
„Câte, zece episoade?” El spune: „Nu.”
„12 episoade?” „Douăzeci de episoade pe sezon.” „Ce?”
Ai spus da?
Cine e? Cu cine vorbesc?
Home Box Office.
HBO a pus banii.
Băieți!
Am pus la bătaie echipele de filmare, platourile.
Am reușit să adunăm suficient pentru a face un serial.
Am pornit.
- Vești excelente, imbecilule! - Bravo, imbecilule!
Șampanie.
ÎNCEPE PRODUCȚIA 1989
Înainte de spectacol, ce simt?
Mă simt vesel, deprimat, adormit, mă simt mai entuziasmat ca niciodată,
mă simt traumatizat, mă simt plictisit.
Nu cunoșteam televiziunea.
Primul sezon era plin de scenete care fuseseră făcute fără multă editare.
Au fost mari hituri la Rivoli, la 23:39.
Pe scenă faci chestii pur și simplu, nu? Îți faci intrarea.
Televiziunea e o bestie.
Și îmi amintesc că la filmarea de la „Biblia doctorului Seuss”,
Scott a trebuit să stea în poziția răstignită foarte mult timp.
Și brațele ți se atrofiază,
iar el a fost literalmente în agonie cât a făcut dublele alea lungi.
Grăbește-te! Fă-o, haide! Grăbește-te!
Îmi vor cădea brațele pur și simplu. Să-i dăm drumul!
- Ești gata atunci? - Gata!
Dă-i bătaie!
Mergi spre cameră?
Motor, Bruce!
Niște dinozauri scorțoși de la CBC formau echipa de filmare.
Făcuseră pasiuni pentru personaje.
Au fost tipi care veneau la mine: „O să fii roșcata aia diseară?”
Când se va termina acest coșmar?
„Nu, n-o joc pe roșcată în seara asta.” „La naiba! Bine.”
Oricine spune că nu a făcut o pasiune pentru Dave
când era un anumit personaj feminin, minte.
A venit asta.
Am fost foarte obsedată și confuză de Dave în travestit și l-am găsit foarte sexy.
Dave era sexy. Ce pot să spun, era sexy!
Nu încape discuție! Travestit, eram cel mai sexy.
Bruce McCulloch, doamnelor și domnilor! Bruce McCulloch!
A fost foarte distractiv să facem înregistrări live
și oamenii să vină din nou, ca atunci când făceau coadă la Rivoli.
Prietena mea, Sue, avea surori mai mari mișto
și sora ei mai mare și mișto, Julie, cunoștea pe cineva care lucra în echipă
și persoana era prietenă cu Bruce și așa am făcut rost de bilete.
Așa că am mers la studioul CBC.
Erau camere care se mișcau.
Și era o platformă la stânga noastră, și am întrebat: „Aia pentru ce e?”
Spectacolul începe și Shadowy Men cântă,
cântă live.
Cântecul Having an Average Weekend a fost pe pe primul nostru single.
Asta a devenit melodia cu care și-au deschis toate spectacolele.
Shadowy Men au fost cei care ne dădeau aerul mișto, dacă aveam așa ceva.
Și cântau și suna demențial.
Am cântat la fiecare înregistrare, din fiecare episod.
Poți să începi... O singură notă.
E ca și cum ai apăsa un buton. Toți știu melodia.
E emoționant să vezi că lumea se entuziasmează așa tare.
Uneori eu și Dave dansam.
în fața publicului și le plăcea asta.
Echipa noastră de coafură, machiaj și costume intervenea ca la standuri
și te schimba de la un personaj la altul în 15 minute,
iar apoi erai din nou pe ring, dansând pe muzica celor de la Shadowy Men.
Vreau să vă mulțumesc că ați venit. Mulțumesc foarte mult!
Vă mulțumesc foarte mult!
Și am dori să mulțumim Shadowy Men!
La final, am fost foarte entuziasmată: „Trebuie să avem asta la fiecare filmare.
„Trebuie să ne aducem toți prietenii.”
Era cel mai tare spectacol din oraș și nu a mai existat altul la fel.
PREMIERA PRIMULUI SEZON 1989
Hei, sunt la TV, la fel și Kids in the Hall.
Erau peste tot. Au fost revoluționari.
Erau multi-sexuali, multi-gen.
Nu știu ce dracu' erau.
Tipii ăștia au fost cei mai tari nenorociți de la TV
și erau ai noștri.
Americanii știu despre Canada cât știu oamenii hetero despre homosexuali.
I-am văzut evoluând și devenind profesioniști incredibili.
Ei au căpătat individualitate și am fost impresionat.
Am știut din prima clipă că erau buni. Registrul, nebunia.
- Am vrea două supe de rahat. - Două supe de rahat.
Domnilor, domnilor, asta e o întâlnire de afaceri!
Am crescut cu Python și am urmărit SNL în gimnaziu.
După ce ai un sutien sportiv, ai trecut la Kids in the Hall.
Doamne!
- Uită-te spre cer, idiotule! - Mă uit!
Am fost uimit de cât de tineri erau și ce figuri proaspete aveau.
Nimeni nu părea periculos. În mod clar exista intelect acolo.
Toți cei cinci de la Kids păreau atât de încrezători ca actori,
în capacitatea lor de a se transforma în aceste personaje diverse.
- Michelle, plângi? - Nu, nu plâng!
Doar mă gândesc la Tony.
Mi s-a părut că erau chiar ei. Sunt jucăuși, nu le pasă.
Simțeai bucuria lor de a fi liberi.
Saturday Night Live comentează întotdeauna titlurile ziarelor.
Kids in the Hall n-au făcut așa ceva.
Nu se inspirau din cultura pop. Kids examinau Americana de zi cu zi.
Nu e ca o scenetă politică despre un protest sau altceva.
E vorba de oameni și fețele lor.
Erau cinci băieți sexy
care se agitau mai ceva ca Beatles-ii în A Hard Day's Night.
Erau al naibii de adorabili.
Le-a schimbat viața succesul spectacolului?
Avem mai mulți bani acum.
Kids in the Hall mi-au plăcut imediat,
îmi amintesc că eram la o petrecere unde erau și ei.
„Doamne, e atât de uimitor!”
Show businessul e amuzant, cel adevărat.
Show businessul american e amuzant, mi-a plăcut la nebunie.
Îmi plăcea să merg în baruri, să-mi scriu ideile.
Când a fost difuzată emisiunea, nu am putut face asta.
- Spuneau: „Hei, Bruce!” - Prietenul lui Scott.
Am avut o prietenă și ne sărutam, iar televizorul era pornit
și am văzut o scenă Kids in the Hall unde eram femeie.
A fost cam ciudat.
- Ce au spus oamenii despre spectacol? - Au crezut că e îndrăzneț. Original.
Prietenilor mei și mie ne place.
- Le-a plăcut la HBO? - Da, cred că HBO sunt foarte fericiți.
- Comentariile sunt bune. - Fanii par fericiți.
- Fanii. - Da.
Pluralul e la limită.
Eram la repetiții, cineva de la CBC a venit și a spus,
„Un domn distins vrea să vorbească cu tine.”
Alo!
Da, am răspuns și atunci la telefon.
Deci, da, am fost anulați.
Apoi Mark a venit și ne-a spus.
O să mă așez.
A fost un fel de șoc.
Am simțit că s-a terminat.
Nu m-am gândit la asta ca la o judecată dacă spectacolul a fost bun sau rău.
Rațiunile au fost pur economice, din cauza situației HBO de atunci.
Partea grozavă la trupe este că există putere în unitate.
După aceea te duci să bei ceva. Stai și vorbești și ai un aliat.
Am ieșit cu toții la un bar, ne-am așezat și ne-am făcut reciproc să râdem
timp de aproximativ două ore, îmbătându-ne și luând soarta peste picior.
Fusese o recunoaștere că am muncit pe brânci
și acum eram anulați.
Și acum ce?
Desigur, arogant m-am gândit: „Nu ne poți opri.
„Nu știu ce se va întâmpla, dar nu ne poți opri.”
Subtitrarea: Karina Han
Redactor Robert Ciubotaru