Hej, vi är Kids in the Hall. Jag heter Mark, det här är Dave.
Bruce och Scott.
Hej.
Och Kevin, jag är här. Vi är fem.
Jag ville verkligen vara med i Kids in the Hall. Det är sant.
Jag såg en av deras shower på Rivoli
och jag tänkte: "Vad kan jag göra på Saturday Night Live"
"som skulle vara lika coolt och fräscht som det?"
Jag minns första gången jag såg dem på Rivoli.
Jag tyckte de var roliga, smarta, originella.
Det var inget som jag hade gjort på SNL.
Strategiskt kommer jag att sitta längst ut, maktpositionen.
Kids in the Hall fick mig att skratta.
Nästan ingenting får mig att skratta.
Jag tror att vi är redo att starta showen och låta slakten börja!
NU VISAS KIDS IN THE HALL
Man kan inte lura ett hängivet komedifan om kvalitet,
och det är vad Kids in the Hall är.
Jag krossar ditt huvud.
Komedivärlden kände till Kids in the Hall.
Varför var man annars där?
De var så jävla roliga.
Tagning, Bruce.
Jag har ett kålhuvud.
De var den enda komedigruppen som återspeglade Gen X.
Det fanns ingen som var mer inflytelserik än dem.
De gör bara det de gör. De bryr sig inte.
Vet du en sak? Jag är en stygg läkare.
Anarkistisk, rebellisk.
Unik.
Kanadensisk!
De lärde mig att saker var möjliga när jag växte upp i Toronto.
Det hade stort inflytande på mig.
Ond! Otrevlig och ond!
De var banbrytande, mångsexuella och mångkönade.
Jag vet inte vad.
Om du är gay och våra ögon möts, har meddelandet mottagits!
De spelade kvinnor med sådan empati. Och ibland var de jättesnygga.
Man måste hitta det som är roligt på ganska mörka platser.
Pappa drack.
Det hjälpte mig att bli roligare, som ett försvarssystem.
Komedi behöver inte komma från ett träsk,
men många av oss är trasiga.
Komedi handlar egentligen om en sak, att skratta inför döden.
Vi var tillsammans för varandra,
och vi fortsätter tills vi inte kan.
Här är vi med Kids in the Hall. Det känns episkt att ha er här.
-Så du har aldrig sett något episkt? -Tack.
Det var i Calgary.
Det här är skrivmaskinsscenen. Jag måste...
Försökte göra komedi på något sätt, snubblade in på Loose Moose Theatre.
Det var Theatresports, mycket demokratisk form,
tävlingsimprovisation. Det var vilt, publiken var ivrig.
Publikteamet,
stora Bill Gimmel, stora Norm Hiscock, större Mark McKinney, enorma Frank...
Briljant, om jag hade behövt tänka mig upp på scenen,
skulle jag inte klara det.
Det måste vara oavsiktligt och med lite tid för övervägande.
Jag gick på Mount Royal College.
Jag var mitt uppe i att göra affärer och jag gick in på Theatresports.
Det kändes som att jag kom ut ur garderoben.
Det är så här det är att hitta sin religion.
Jag såg de här människorna på scenen hitta på saker, och jag tänkte:
"Fan. Jag vill göra det."
Allt hände väldigt snabbt när jag väl kom till Loose Moose.
Jag tror att jag träffade Mark inom två månader.
Jag minns tydligt att en av Bruces första scener var att måla scenen
med sitt huvud.
Jag minns att han gjorde en scen där han behövde ett piano,
och han tog så lång tid på sig att öva, så jag sa:
"Hur lång tid kommer du att behöva?"
Det är mitt första minne av vår komplicerade, vackra vänskap.
Jag träffade Kevin på den första Second City improv-workshopen
jag gick till på Old Fire Hall.
Vi parades slumpmässigt ihop för en övning.
Vi gjorde spegelövningen där vi speglar varandras rörelser.
Vi började göra det lite roligt och lite komiskt.
Vi hade kemi direkt, och som vilken komedikemi som helst
är det ungefär som att bli kär i någon.
Han var som min första flickvän.
Det var kärlek vid första ögonkastet eftersom vi kunde få varandra att skratta
och fånga upp varandras rytmer omedelbart.
Det har aldrig förändrats.
Fortfarande den bästa kopplingen jag har med en annan komiker.
När lektionen var över gick jag till Dave
och bad honom att gå med i min trupp, och jag hade ingen trupp.
Och Dave sa ja direkt.
Det var så Kids in the Hall började.
Lava. Smält, het lava.
-Smält het. -Ja?
Magma.
Vi gjorde Theatresports i Toronto.
Vi var bra, men vi lärde oss samtidigt, så vi var oslipade.
Vi hade hört talas om Theatresportstruppen som hette The Audience.
Vi hade hört talas om dem, de hade hört talas om oss.
Bruce kom till Toronto först. Han verkade vara en udda kille.
Jag sa: "Vad är det med honom?"
-Här kommer han. Dra. -Kommer. Wow!
Sedan såg jag honom göra komedi och insåg att han var rolig.
Och mitt hjärta slår...
Hans hjärta slår...
Dave och jag skulle se Second City-improvisationer
när Mark var där. Han var en vanlig kille med glasögon.
Jag hörde att han var ett geni. Jag sa: "Han är inte rolig."
Han njuter av att säga detta till mig,
första gången han träffade mig tänkte han: "Han är inte rolig."
Vad är detta konstiga, bisarra instrument som du fick mig att ta hit?
Vad är det där?
Ett tecken från gudarna att de önskar att vi ska utvecklas!
Sedan såg vi honom uppträda och han var briljant.
Efter att ha sett varandra uppträda sa vi: "Vi kan väl göra saker tillsammans."
Vi arbetade mycket som två separata trupper.
Vi slog våra huvuden under strömavbrott, så vi bildade en trupp.
Vi singlade slant, för The Audience var min titel,
men tack och lov att jag inte vann.
Vi kom överens om Kids in the Hall.
Bruce sa: "Men bara tillfälligt, jag hatar det."
"The Kids in the Hall." Vad fan betyder det?
Gwar! Det är ett namn.
En producent anlitade Kids in the Hall för en show.
Vi hade ett annat namn då och han berättade om Jack Benny Show,
där det fanns ungar som hängde i korridorerna
och försökte skämta för Jack.
De kallades "the kids in the hall".
Jag tittade upp vid ett tillfälle och det var vi fyra.
Och så kom Scott. Se hur jag gjorde det, Scott kommer?
Min familj var rolig.
Varje middag var i princip: "Vad hade hänt under dagen?"
"Vem såg man som var en idiot? Låt oss göra narr av dem."
Allt handlade om att få folk att skratta.
Men när jag var på York University hade jag inga avsikter att bli komiker.
Jag var på teater, jag skådespelade.
Jag ville bli filmstjärna.
Jag ville bli James Dean.
När var ditt "jag är komedi"-ögonblick?
Det var inte förrän... jag träffade The Kids in the Hall.
Ser alla mitt guldkort?
Nej!
De bara busade, och det verkade så roligt,
och det var skådespeleri.
Jag älskar det!
Jag gjorde en riktigt hemsk scen om ett mordmysterium,
och att det fanns gelémunkar.
"Titta under stolen, det finns en munk åt dig."
Jag kommer inte ens ihåg. Kevin?
Det gick dåligt och de började kasta dem på oss.
Jag minns att Bruce sa: "Vad fan? Vem kastar munkar?"
Det var uppenbarligen jag, det var bara cirka sju personer.
Typiskt Scott. När han kastade munken och skrek: "Fy fan."
Han sa: "Jag hänger på."
Jag var bara tvungen att få dem att lägga märke till mig.
Det är galet.
Jag minns att jag såg en improvisation på Theatresports,
och Scott stod på scen.
Jag gjorde en sketch som var helt fruktansvärd.
Dem handlade om en mimad skit i en toalett.
Han sträckte sig ner och höll upp korven och sa: "Han är min älskare!"
Och jag skrattade,
kanske en annan person i folkmassan skrattade,
och det var ungefär som: "Jag gillar honom."
Scott höjde vår nivå eftersom han ville ge hundra procent.
Lämna mig ifred.
Det är som en igelkott.
Vi var tvungna att äga scenen för att tävla med honom.
Det kändes som att det saknats en bit fram till dess.
Vi var inte ens helt medvetna om att den saknades.
En dag improviserar de en låt om att jag är medlem i Kids in the Hall.
Och Scott är en Kid in the Hall
Och Scott började gråta och röka.
I samma ögonblick som de bjöd in mig tänkte jag aldrig lämna dem.
Ingen skulle komma in efter mig. Jag kastade bort nyckeln.
Som ung man, var denna plats på Queen Street
den viktigaste kilometern i världen för mig.
Denna plats, Rivoli,
och alla coola servitriser med sina läderförkläden.
Queen Street var en magisk plats. Speciellt från förorten.
Det var en gata där alla bar svart och inte log.
Vilken dröm jag än hade om vad jag skulle bli, så skulle det hända där.
En riktig smältdegel av kreativitet.
Det handlade om video, det handlade om dans, det handlade om komedi.
Det var alltid något på gång och Rivoli var centrum.
Kom, kameraperson.
Jag brukade ställa in ljusen och scenen.
Scott tog allt utrymme för att lägga ut alla sina kostymer.
Scenen bestod av, om man stod på scen, detta.
Det fanns en sidoscen där.
Någon pratade här. Ljusen kom ner här.
Och kom sedan hit.
Och vi utspelade vad som just hände där borta.
Se på henne.
Ursäkta mig, miss.
Jag vet inte hur vi överlevde, första året på Rivoli,
var det typ 17, 20 personer, kanske 35 en bra kväll.
Det fanns ingen spänning i det. Men vi gillade varandra mycket.
Nittionio flaskor öl på väggen
Nittionio flaskor öl
Du tar ner en, du skickar runt den
Sedan nittionio, nio
Nittionio flaskor öl på väggen
Vi gjorde massor av shower för ingen och fortsatte med dem.
Jag tror att jag behövde alla dessa övningar och experiment
och misslyckas så mycket med att hitta vår väg.
En vän tittade förbi, så vi ville göra en improvisation.
Mike Myers!
Jag improviserade mycket med Kids in the Hall på Rivoli.
Det var väldigt tillfredsställande att lyckas inför en publik på Queen Street.
Jag strävade alltid efter att vara med i Kids in the Hall.
De var som ett band som bara kunde tre ackord,
men de var fantastiska ackord.
Jävla skitstövel.
Första gången jag såg dem var en uppenbarelse.
Jag sitter i Rivoli med 20 personer och tänker:
"Det här är det bästa jag någonsin sett."
Min systers pojkvän hade en videokamera
som jag tog med till Kids in the Hall-showerna.
-Det var trevligt, va? -Det var okej.
Så jag filmade många av de tidiga programmen.
Det var ett nytt förhållningssätt till komedi,
grundad i en personlig upplevelse.
Mamma, vi är här.
Öppna fönstret, vi är här.
Vilket jag tyckte var fascinerande eftersom ingen annan gjorde det.
I förorterna smälter de i natten
När vi blir våra pappor
En av våra första sketcher var en scen som hette "The Suburbs".
Vad var texten från låten?
"Jag kan se något med förorterna." Jag har glömt.
Sök efter det. Ni hittar det.
Jag vill att du ska titta I mina ögon och se
Förorternas makt
BRUCE MED SYSTER 1972
KEVINS FAMILJ 1975
Fyra av oss växte upp i förorten.
SCOTT MED PAPPA OCH BROR 1972
Förorterna är enhetliga och tråkiga.
DAVE MED SYSKON 1968
Jag tror att förorterna orsakade förödelse i vårt sinne.
Förorten spänner åt runt min hals.
Kanske är förorten en snara som kväver mig.
Mamma.
Mark kommer från en annan värld än vi.
MARK MED FAMILJ 1975
Jag kom från en familj av diplomater, en kultiverad gemenskap.
Jag trodde att min outsiderstatus var mina egna personliga brister,
och sedan, gradvis, började jag följa det.
Jag skulle bli det här landets premiärminister.
Men jag var 20, det skickades runt LSD.
Pluggade inte. Skolkade. Åkte till Calgary, gick in på teatern.
Jag måste gå och skådespela.
Calgary var en mycket homofobisk oljestad,
där killar körde runt i bilar och jagade mig nerför gatan.
Jag sökte skydd, först inom idrotten och sedan givetvis inom rockmusiken.
Eld, eld, eld
Eld i min hjärna
När punken började minns jag att jag hörde "God Save the Queen",
singeln, jag blev helt överväldigad.
Det var sex, ilska, samhället behöver inte vara så här.
Det var som en kapsel med heroin rakt in i min hjärna.
Finns heroin i kapslar? Jag tror inte det.
Bruce var så cool, det var skrämmande. Under vårt första samtal
visste jag inte vad jag skulle säga, jag sa: "Vilken musik gillar du?"
Han sa: "Lou Reed, Birthday Party och Iggy."
Jag var besatt av musik, på ett sätt som jag inte är nu.
Jag var besatt av punk. Jag var besatt av att göra uppror.
Man kan vara punk utan ett intresse för musik.
"Vill någon slåss mot mig om det?"
Man behöver inte gilla musik för att ha en punkattityd.
Jag minns att jag hörde att de var de nya, heta killarna på scenen,
och att de var punkrockare, och det var den nya coola grejen
som inte var likt något annat.
Den senaste tiden på jobbet har jag hört många gnälla om sitt jobb.
Inte jag. Jag gillar mitt jobb.
Mitt jobb? Jag är bög.
Att vara gay var den ultimata upprorshandlingen, på ett sätt.
Det var något farligt med att ta upp ett homosexuellt ämne på scenen.
Ja, kuksugning? Mannens jobb.
Ta mig.
Springande bög, springer fritt
Se bögen, se den springande bögen...
Scott är ju gay,
och jag älskade att han tog med det materialet till showen.
Vi använde homosexualitet som ett vapen för att slå heterosexuella.
Han var den första jag visste som var öppet gay,
som gjorde en karaktär som var queer-positiv, som var ogenerad.
I min lilla förortsvärld var det häpnadsväckande.
Jag visste att inom den här gruppen kunde jag vara mig själv.
Varje ögonblick av mitt liv som ung handlade om att dölja mig själv.
Min far var våldsam.
Jag har ett skämt om hur han försökte slå det ur mig
men allt det gjorde var att jag gillade det hårt.
Jag skyllde på min pappa för att han gjorde mig gay.
Var jag gay i ett homopositivt samhälle skulle det inte vara en stor grej.
Så jag tänkte: "Jag skyller på samhället."
Jag hade pappas förbittring och jag la till en egen förbittring,
ett hat mot samhället och de balanserade varandra.
Och nu rör jag mig som en modell.
De ville skapa komedi som gjorde människor upprörda och glada på samma gång,
bort från medelklassens respektabilitet.
Speciellt för fem unga komiker
som i princip försöker skapa karriärer och gör allt annat
än vad deras föräldrar gjorde.
Grattis, min son.
Kavalkaden av dåligt föräldraskap är spektakulär.
Jag kan inte dricka som jag brukade när jag var 40.
De mest vilseledda, eländiga människorna,
men eländiga på nya och originella, spännande sätt.
Min pappa var ett känt fyllo. Han gjorde något skrämmande.
En gång jagade han mig runt bordet med en kniv.
Jag vet att det hjälpte mig att bli roligare, som ett försvar.
Jag har använt många hemska saker som han gjorde och sa.
Pappa drack.
Min son, hur många tjejer ringde dig idag? Noll?
"Okej. Hur många tjejer ringde dig igår? Noll? Ja."
Du vet vad de säger, min son, noll plus noll är lika med bög!
Min pappa sa det.
Om man är barn till en alkoholist,
lär man sig att vara väldigt observant, som en självbevarelsedriftstaktik.
Man måste vara mycket medveten om andra människors känslotillstånd.
Vilket lämpar sig väl för komiker.
THE KIDS IN THE HALL INBJUDER ER TILL "FÖR MÅNGA FULLA PAPPOR"
Vi försökte alla bevisa för våra pappor att vi var män.
Genom att klä ut oss till kvinnor.
Jag slår vad om att det kom som en chock att inse att jag är din nya mamma.
Dave var den första jag såg spela en kvinna.
Han hade en tröja över axeln, och det var då jag sa: "Det var coolt."
Och det var så de spelade kvinnor. Vi hade en tröja som alla delade.
Det här är min dörr. Tack för en trevlig kväll.
Vi spelade alla kvinnor bara med hållning och våra röster.
Vi ändrade bara hur vi stod och rörde oss och pratade.
Publiken uteslöt sin misstro och de accepterade oss som kvinnor
när vi spelade rollerna.
-Hallå? Tiffany? -Tabitha?
-Vad gör du? -Vad gör du?
-Jag ringde dig precis. -Jag ringde dig precis.
-Men det ringde inte. -Det ringde inte här heller.
Herregud!
Utvecklingen var långsam: "Jag antar att jag spelar en kvinna?"
Och då gjorde vi det.
"Har jag damkläder? Jag tror att jag spelar en kvinna."
Min klocka har stannat. Det är viktigt att jag kommer till mötet.
Jag är ledsen, jag dejtar någon.
Mamma blev definitivt förskräckt
när jag berättade att min karaktär var baserad på henne.
-Hej, jag heter Nina. -Jag heter Danny.
-Hallå. -Hur mår du?
Bra, tack.
Hej, alla. Jag är Nina.
Hon sa: "Vad? Den där hemska kvinnan?"
919, tagning tre.
De spelade kvinnor som om de vore karaktärer.
Det var trovärdigt. Det var på riktigt.
Det känns inte som:
"Vi ska sätta på oss peruker och prata om mens."
För jag har en bra inställning till mens.
Och naturligtvis var det för att ge dessa kvinnor viktiga röster.
Utomstående och feminister,
det är... Det är vårt folk.
Tack. Vår nästa show på Rivoli är om två veckor.
Vi kör tre dagar.
För er som är trötta på vårt gamla material,
kommer vi att göra helt nya saker, så kom dit.
Ett tag fungerade det inte,
och vi kunde inte titta på varandra och säga: "Fungerar det? Vad är planen?"
Allt var inte bara svårt, när man är ung och en person säger:
"Ni är briljanta", det kan man leva på
i stället för mat i två veckor.
Då och då gick en sketch bra.
Jag krossar ditt huvud.
Era huvuden krossas.
Dö.
När vi valde ut de bästa sketcherna som var populära
och satte ihop dem i en show, i rätt ordning,
var det en bra show, det var definitivt vi.
Det var som att zooma, fokusera på vad vi var inne på.
Jag minns en gång...
Showen fick plötsligt uppmärksamhet.
Vi gick från att spela för ett tiotal personer
till att plötsligt ha 400 personer inpackade i Rivoli.
Alla de 10 000 timmarna på scenen hade gett resultat.
Jag såg en av deras shower. Jag kände: "Herregud."
Det var nästan som skillnaden mellan tidiga Sex Pistols och sena Clash.
Jag minns att jag kom en dag och det stod folk i kö.
Jag tänkte: "Är det en annan show innan oss?"
Han sa: "Nej, de väntar på er show om två och en halv timme."
Jag tänkte: "Jävlar."
RIVOLI - 17 MARS TISDAG. 5 DOLLAR
...FÖR CYNISK FÖR ATT JÄVLAS!
De närmaste månaderna var det alltid slutsålt
och vi blev en grej.
Liten kultsak i en kultvärld som heter Queen Street.
Det kändes jättebra. Det gick framåt.
Att det ledde någonstans.
Vi fick en fantastisk recension i lokaltidningen.
Jag tänker inte nämna den, så cool är jag.
Där var vi i Globe and Mail och det var en härlig recension,
recensionen man ville ha: "Här kommer Kids in the Hall."
Den dagen landade SNL-talangscouterna i Toronto
för att göra sin traditionella resa för att titta på The Second City.
Men där var vi på framsidan av Globe and Mails underhållningssida,
och de sa: "Bäst att vi går och ser dem också."
Telefonen ringde och jag lyfte luren och det var en kvinna.
Och hon sa: "Jag letar efter talanger för Lorne Michaels."
"Vi skulle vilja se er show." Jag sa: "Den är slutsåld."
Och de sa: "Det här är från Saturday Night Live."
"Vi scoutar för SNL."
Jag sa: "Det är slutsålt, jag är ledsen."
"Kanske ni kan hitta någon som säljer biljetter."
Och så la jag på luren.
Och de andra fyra killarna tittade på mig: "Vad fan gjorde du just?"
Jag sa: "Jag gjorde ett misstag."
Fantastiskt!
Och nu stjärnorna i vår show, Hart Pomerantz och Lorne Michaels.
God kväll, jag heter Lorne Michaels,
och vi vill göra en paus för att undersöka en allvarlig nationell kris.
Alla som någonsin arbetat med Lorne gör en Lorne-imitation.
"Chaplin var större än Buster Keaton."
"Bruce, känner du Madonna?"
"Gör du något i höst, Mark?"
"Grejen med Kevin är att han är där, men han är tyst,"
"men högljudd, men är där, men tyst och sitter mycket."
Jag tror att när man är chef, gör folk narr av chefen.
Jag tyckte de var fräscha. Det var originellt.
De var roliga och jag visste hur jag skulle få det att fungera.
-Jag kan vara din videospegel. -Okej. Bra. Okej.
Lorne Michaels.
För en kanadensare är det större än för en amerikan
för han gjorde verkligen det bra. Han erövrade Amerika.
LORNE PÅ SCENEN SATURDAY NIGHT LIVE 1978
The Kids representerade för honom ännu ett försök till kanadensisk storhet.
Det var en audition på Rivoli av våra "bästa", stängd dörr.
Vilket, antar jag, är SNL-sättet.
Vi satte ihop 12 eller 15 sketcher för dessa komedijättar.
För första gången någonsin blev tävlingen jobbig den veckan
eftersom vi alla kämpade för att få in våra scener.
Jag minns första gången jag såg dem på Rivoli.
De hade så mycket energi och man kunde bara se
att det var häftigt och ingenting som jag hade gjort på SNL
och jag gillade allt.
Håll mig tillbaka.
Man kunde inte se om de skrattade för folk skrattar inte för sig själva.
Efter showen sa Lorne:
"Vad ska vi göra med er fem?"
Och så blev det den spännaste... "Spännaste"?
Den mest spända tiden i våra liv. Vad skulle hända efter att de gick?
Kommer de att ta alla? Någon av oss? Ingen?
Några veckor senare säger Bruce: "Jag måste berätta en sak."
"De vill att Mark och jag ska skriva." Så fick vi reda på det.
Saturday Night Live valde oss som författare, vilket är en stor nyhet.
Vilket måste ha varit jävligt jobbigt för de andra killarna. Ja.
Bra för dem. Kids in the Hall gjorde något.
Men hemskt att det inte var jag. Nej, förlåt.
Det kändes som att det här kanske var slutet.
Bruce och Mark var i New York och gjorde denna fantastiska sak.
Stackars Scott, Kevin och Dave var kvar med en påse med gamla peruker.
Vi hade gjort en stor sista show innan de for,
och det var en stor kväll, det var verkligen fullsatt.
Vi grät alla på scenen och sa: "Vi är så glada för Mark och Bruce,"
"jag vet inte vad som kommer att hända, men tack för att ni är här."
Men du fick inte åka?
Det var ett tekniskt förbiseende av en kontorist.
-Fem sekunder. -Nu kommer det.
-Fyra, tre, två... -Tagning.
Det var rimligt att ge Mark och Bruce
upplevelsen av att se hur en show skapas.
Jag gick från att jobba på Second Cup,
och två veckor senare visade jag Madonna min sketch.
Jag var inte så bra på Saturday Night Live,
Jag bråkade alltid med dem om de konstiga idéerna jag ville göra.
Det var en stor maskin.
Jag var nog överväldigad.
Allt var hemskt. Tråkigt, plågsamt, nervkittlande, utmattande.
Men det var verkligen inte kul.
Jag åkte för att träffa dem.
Bruce hade gått upp mycket i vikt.
Och de såg hemska ut, båda två. De var inte glada.
Genom den processen att misslyckas på Saturday Night Live,
insåg jag hur mycket jag behövde Kids in the Hall.
När vi kom tillbaka vid jul, var det som en återförening av hungriga älskare.
Ni är hjältarna, eftersom vilken annan trupp som helst skulle splittras,
-men ni... -Såg ni SNL det året?
Ja.
Det fanns verklig tillgivenhet mellan dem.
Och jag tänkte: "Jag måste hålla ihop den här gruppen."
Ölen är lika gratis som colan.
Är den på? Är jag på just nu?
Jag måste prata med piloten.
Lägg av.
Om det inte var för det Mark, Scott Thompson och jag gjorde varje kväll,
under de heta ljusen,
skulle inte denna trupp vara på det här planet på väg mot detta äventyr.
Det var hösten 1987,
och Lorne tog med dem alla till New York.
Tanken var att de skulle skriva och framföra material
till ett entimmes pilot-avsnitt.
Det är New York.
Det här är West 23rd.
YMCA som Paul var på.
Lorne betalade oss kontant som en pappa.
"Du klippte gräsmattan, och du har delat ut tidningar,"
"och du tog ut soporna. Här är fem spänn."
Vi var riktigt unga. Det är 80-talet, slutet av 80-talet i New York.
Vi har en stor kväll framför oss. Ecstasyn kickar in.
Vi var unga män som hade fått nycklarna till riket.
Några av oss brände ljuset i båda ändar.
Jag vill presentera er för några New York-korvar.
Den här killen ville inte ta min jävla kuk.
Jag kommer att döda dig.
De var bara unga och ville göra en miljon saker.
Vet du var dina barn är?
Här. Där är den. Trevlig. Kevin.
På dagarna koncentrerade vi oss på att skriva pilot-avsnittet.
Det var det vi var där för.
Showerna skulle hålla oss från att inte bli rostiga,
och Lorne ville skärpa oss för den amerikanska publiken.
Snuskiga flicka.
De måste utveckla sina bästa verk,
bli redo för tv.
Lorne gav oss vår marschorder varje vecka.
Han sa: "Jag vill att ni öppnar för dem."
"Ni ska göra de här showerna, vi får se vad ni gör nästa vecka."
Jag ville att de skulle ha en nivå av erfarenhet
som de inte skulle få på Rivoli.
Jag är Lou.
Kom du bra, Lou?
Kom du med Lou?
Om man tittar på de här fem killarna, är det en grupp udda jävlar.
Jag menar, verkligen. Snacka om konstiga.
Jag träffade Kids in the Hall när jag drev ett ställe
som kallades West Bank Café Downstairs Theatre Bar.
Ungefär hundra platser, trevlig liten scen,
perfekt upplägg för att arbeta med projekt.
Lewis var ett av våra första fans.
Jag tror att han sa: "Kom igen, de är bra!"
Gav oss lite stöd.
Jag var uppmuntrande för jag tyckte verkligen...
De var bara så jävla roliga.
Om jag låg med dig, skulle det vara av medlidande.
Jag är kungen av nådsex.
Det fantastiska med komedi, när komedi är riktigt bra,
är att det ger en annan synpunkt, och det hade de fastställt.
Vi ska tvätta honom i vin Och göra honom ren
Och det är en korsfästningsmaskin
De åker till Toronto för att göra pilot-avsnittet, jag sa:
"Jag tror att ni är nära, men ni kan göra bättre."
Blixten slår inte ner två gånger. Den kan slå ner 19 gånger.
Varmt och kallt.
En publik gillade oss, en gillade oss inte.
Det var som i Toronto, där vi bara fortsatte
och så slog något fyr.
Vi la våra pengar på pilot-avsnittet i de fyra lägenheterna vi var i.
Vi kände att det kanske inte skulle hända.
Det här är CBC.
Min tjänare här på jorden vid CBC, Ivan Fecan, chef för programmet.
Jag var vän med Ivan Fecan,
och jag minns att jag ringde honom och jag sa:
"Varför satsar du inte på Kids in the Hall-showen?"
Jag ville göra något med the Kids.
De var fräscha.
Lorne och jag pratade: "Ska vi inte göra en show?"
Många av CBC-programmen på den tiden var skevt gamla,
och jag ville ha något för personer under 40 år.
Jag presenterar Kids in the Hall.
Det var ett pilot-avsnitt för en serie.
Det fakturerades som en special på den tiden, men för oss var det en pilot.
Förhoppningen var att den skulle vara bra nog för en serie.
PILOTINSPELNING TORONTO 1988
Inspelningen skedde i CBC-studios,
och nyckelpersoner från SNL kom upp från New York
för att bygga seten och ljuset.
På den tiden var det en på tio att det skulle lyckas.
De fick hoppas på det bästa.
Insatserna var otroliga, det var allt eller inget.
Jag var riktigt nervös.
Piloten måste bli en show annars blir jag biografvärd.
Jag mådde inte bra under något av det här.
Även om vi kände till materialet var det svettigt. Det måste fungera.
Vad de var på väg att gå igenom var professionell show business,
och de hade aldrig stått framför tv-kameror,
vilket var helt andra färdigheter.
Två inspelningar med olika publik, och den första inspelningen var vi rädda.
Jag kissade och tänkte: "Har mina ballar dragit sig tillbaka in i kroppen?"
Även om vi hade övat hela veckan,
minns jag när det började: "Vänder jag mig till publiken eller till kameran?"
Den första showen skrattade ingen.
Det var en skitshow.
Det var enda gången Lorne någonsin skrek åt oss.
Han sa åt oss att ta oss samman.
Han sa: "Det måste vara 19 gånger bättre."
Vad? Är det matematiskt möjligt? För att vi ska ha en chans att sälja den.
Jag kunde ha sagt till dem att det var perfekt.
Jag skulle ha ljugit.
Och kärnan i showbusiness är
att man måste gå av scenen för att göra ytterligare entré.
Budskapet var: "Ni sviker mig. Och det här är er stora chans."
Det fick vårt punkrockblod att flöda.
Jag antar att några av oss blev arga på Lorne.
Jag blev arg på oss för att vi var så tråkiga.
Så vi satte igång hög punkrockmusik
och började slå sönder alla möbler i omklädningsrummet.
Inte jag, jag är ett diplomatbarn. Vi river inte omklädningsrum.
Kevin, rev du omklädningsrummet?
Nej!
För god tur så kissade jag och Scott i handfatet.
Och när vi kom ut ur det rummet, fortskred vi med
att göra vårt livs uppträdande.
Hallå, miljonärer! Kliv bort från skräpet!
Jag vill träffa en tjej...
En kvinna.
Här, låt mig hjälpa dig med din tröja.
Oj, vinden.
Andra showen kändes som en Rivoli-show.
Det var fantastiskt.
Karaktärer som jag hade sett i fyra år på Rivolis scen
var nu fullt utklädda och ute på scenen.
Och de var verkliga. De blev levande.
Jag är kungen av nådsex.
Lätt att slå, svår att döda.
Skål för Reg.
När jag såg deras pilot gick jag in i en existentiell depression,
för jag insåg att de hade gjort allt som jag någonsin velat göra.
Än idag tycker jag att det är en nästan perfekt komedipilot.
Han var deprimerad efter att ha sett den. Han sa:
"Fan, ni gjorde det. Ni gjorde vad alla vill göra. Helvete!"
Och han var riktigt arg.
Ser du det? Ditt huvud är platt.
Klär din mamma dig fortfarande? Hon borde bara ha krossat ditt huvud.
Godnatt.
Vi övade och någon från CBC kom och sa:
"Någon förnäm herre vill prata med er."
Och vi tänkte: "Är det Lorne?"
Lorne pratade med Mark för att han var en diplomats son.
Jag tog samtalet och det var Lorne. "Grattis, de vill ha 22."
-Och vi tänkte: "Vad?" -Det var 20.
Det var 20 avsnitt, ja.
"Fick vi det?" Han sa: "Vänta tills ni hör det."
Han fortsatte att säga det, i fem minuter:
"Vänta tills ni hör det."
"Vad är det?" "Vi har en show." "Bra. Tack gode gud."
"Hur många, tio avsnitt?" Han säger: "Nej."
"Tolv avsnitt?" "Tjugo avsnitt per säsong." "Vad?"
Sa du ja?
Vem är det? Vem pratar jag med?
Home Box Office.
HBO satte in pengarna.
Killar.
Vi satte in besättningen, lokalerna.
Vi kunde få ihop tillräckligt för att göra en show.
Vi är på gång.
-Bra nyheter. -Bra gjort.
Champagne.
PRODUKTIONEN BÖRJAR 1989
Vad känner jag innan showen?
Jag känner mig uppe, nere, sömnig, mer upprymd än någonsin,
jag känner mig traumatisk, uttråkad.
Vi kände inte till tv.
Så den första säsongen är full av sketcher som gjordes utan mycket redigering.
De var stora hits på Rivoli kl. 23.39.
På scen gör man bara saker. Man gör sin entré.
Television är ett odjur.
Vid inspelningen av "Doctor Seuss Bible".
Scott var tvungen att göra den där korsfästelsen så länge.
Och armarna bara förtvinas,
och han plågades när han måste göra detta så länge.
Skynda! Gör det bara. Kom igen. Skynda.
Mina armar kommer att falla av. Nu kör vi.
-Redo? -Redo!
Nu kör vi!
Går du mot kameran?
Tagning, Bruce.
Besättningen var gamla CBC-arbetare.
De förälskade sig i karaktärerna.
Någon sa till mig: "Är du den rödhåriga ikväll?"
När tar den här mardrömmen slut?
"Nej. Jag gör inte den rödhåriga ikväll." "Fan! Okej."
Alla som säger att de inte blev kär i Dave
när han var en viss karaktär ljuger.
Det här kom.
Jag var besatt och förvirrad av Dave och jag tyckte att han var väldigt sexig.
Dave var het. Vad kan jag säga, han var het!
Ingen tvekan. Jag var sexigast klädd som kvinna.
Bruce McCulloch, mina damer och herrar. Bruce McCulloch.
Det var roligast att göra liveinspelningar,
och få folk att komma igen som de hade ställt sig i kö på Rivoli.
Min vän, Sue, hade coola äldre systrar,
och hennes äldre syster, Julie, kände en som arbetade i besättningen
och den personen var vän med Bruce och det var så vi fick biljetter.
Så vi gick till CBC-studion.
Och vi hade kameror som kom.
Det fanns en plattform till vänster och jag tänkte: "Vad är det?"
Showen börjar och Shadowy Men spelar,
och de spelar live.
Låten "Having an Average Weekend" var på vår första sjutumssingel.
Det blev ledmotivet som de öppnade alla sina shower med.
The Shadowy Men är det som gjorde oss coola om vi ens är coola.
De spelade, och det var hårt gung.
Vi spelade upp varenda inspelning av varje avsnitt.
Man behövde bara spela en not.
Som ett knapptryck. Folk kände igen det.
Det är spännande att se folk bli upphetsade över det.
Ibland dansade Dave och jag
inför publiken och de älskade det.
Vårt hår-, smink- och garderobsteam var snabba
och bytte från det ena till det andra på en kvart,
och så var man tillbaka på scenen och dansade till Shadowy Men igen.
Jag vill tacka er så mycket för att ni kom. Tack så mycket.
Tack så mycket!
Och vi vill tacka Shadowy Men!
När det var klart var vi exalterade: "Vi måste göra det här varje inspelning."
"Vi måste ta med alla våra vänner."
Det var den hetaste showen i stan.
PREMIÄR FÖR SÄSONG 1 1989
Jag är på tv, och det är Kids in the Hall också.
De var överallt. De var banbrytande.
De var multisexuella, mångkönade.
Jag vet inte vad de var.
De här killarna var de coolaste jävlarna på tv
och de var våra.
Amerikaner vet lika mycket om Kanada som straighta vet om homosexuella.
Jag såg dem utvecklas till att bli otroliga proffs.
De blev sin egen enhet, och jag var imponerad.
Jag såg direkt att detta var bra. Räckvidden, galenskapen.
-Vi vill ha två äckliga soppor. -Två äckliga soppor.
Mina herrar, det här är ett affärsmöte!
Jag växte upp med Python, tittade på SNL på högstadiet.
Efter att man fått en träningsbh tar man examen till Kids in the Hall.
Herregud!
-Titta mot himlen, idiot! -Det gör jag!
Jag blev så förvånad över hur unga och fräscha de var.
Ingen såg farlig ut. Uppenbarligen fanns det intellekt där.
Alla fem i Kids verkade så självsäkra som skådespelare,
i sin förmåga att förvandlas till olika karaktärer.
-Michelle, gråter du? -Nej! Jag gråter inte.
Jag tänker bara på Tony.
Det kändes som att det verkligen var dem. De är lekfulla, de bryr sig inte.
Man kände njutningen av att de var fria.
Saturday Night Live täcker det som tagits bort från rubrikerna.
Kids in the Hall gjorde aldrig det.
De levde inte på popkulturen. De undersökte vardagens amerikaner.
Det är inte som en politisk sketch om någon protest.
Det handlar om människor och deras ansikten.
De var fem sexiga killar
som lekte runt som Beatles i A Hard Day's Night.
De var bedårande.
Har showens framgång förändrat deras liv?
Vi har mer pengar nu.
Jag gillade Kids in the Hall,
och jag våldsgästade en fest de var på.
"Herregud, det är så fantastiskt."
Show business är kul, riktig show business.
Amerikansk show business är kul. Jag älskade det.
Jag gillade att gå på barer och skriva mina idéer.
När programmet sändes kunde jag inte göra det.
-De sa: "Hallå, Bruce!" -Scotts pojkvän.
Jag hade en flickvän och vi hånglade och tv:n var på,
och jag såg en Kids in the Hall-scen där jag var kvinna.
Det var lite konstigt.
-Vad sa folk om vår show? -De tyckte att den var vågad. Originell.
Mina vänner och jag älskar det.
-Tyckte de om det på HBO? -Jag tror att HBO är riktigt nöjda.
-Recensionerna är bra. -Fansen verkar glada.
-Fansen. -Ja.
Det är knappt plural.
Vi övade, någon från CBC kom och sa:
"En förnäm herre vill prata med er."
Hallå!
Jag tog det samtalet också.
Ja, vi blev inställda.
Mark kom och berättade.
Jag ska sätta mig.
Det var en chock.
Det kändes som att det var över.
Jag såg det inte som en bedömning att programmet var bra eller dåligt.
Det var rent ekonomiskt för vad HBO gick igenom vid den tiden.
Det som är bra med trupper är att det finns styrka i enheten.
Man går och tar en drink efteråt, sitter och pratar, man har en allierad.
Vi gick alla till en sylta, satt och fick varandra att skratta
i ungefär två timmar, blev fulla och hånade vårt eget öde.
Vi hade jobbat otroligt hårt
och nu var vi inställda.
Nu då?
Arrogant nog tänkte jag: "Ni kan inte stoppa oss."
"Jag vet inte vad som händer men ni kan inte stoppa oss."
Undertexter: Julia Norlander
Kreativ ledare Bachar Haj Bakir