Am revenit!
În regulă. Unde rămăseserăm?
Da, dacă îmi amintesc bine...
SUNTEȚI CONCEDIAȚI
După primul sezon, munciserăm toți pe brânci
și acum eram anulați.
Niște ticăloși, omule! Nu pot să cred că v-au concediat!
Tocmai am auzit.
Nu realizam încă.
„Nu, trebuie să continuăm cu Kids in the Hall.”
Nu puteam face altceva.
KIDS IN THE HALL: REBELII COMEDIEI
Ei bine, să începem!
Rade-te în cap! Începi din nou.
Se duce totul de râpă, frate!
După primul sezon, serialul nostru a fost anulat și eram în stare de șoc.
Ne gândeam intens ce să facem în continuare.
Mai mult ne făceam griji.
Era puțină organizare, doar multă îngrijorare.
Ne-am tot gândit o lună sau două, câteva luni.
Mulțumesc.
Existau pe atunci premiile numite CableACE Awards,
care erau de notorietate.
Cablul începea să aibă propriul conținut la modă...
PREMIILE CABLE ACE 1990
... în comparație cu premiile Emmy.
Am fost nominalizați la o serie de premii, eu am avut una la cel mai bun actor.
ACTOR SERIAL COMEDIE - MARK MCKINNEY „THE KIDS IN THE HALL” - HOME BOX OFFICE
Ne-am dus la Los Angeles.
Un ultim weekend în care eram în showbiz.
Îmi amintesc că mergeam la premiile ACE. Mă gândeam că e o glumă.
De parcă eram acolo ca să ne îmbătăm la un after-party.
Și câștigătorul este...
Câștigătorul...
Mark a câștigat și toți erau atât de fericiți.
Chiar arătam ca o trupă de comedie „la modă”. Eram foarte fericiți.
Am câștigat cel mai bun actor, în fața lui Garry Shandling.
„Îți strivesc capul, Garry.” Să-ți fie țărâna ușoară!
Arată-i premiul ACE. Haide!
- Două coniacuri cu gheață. - Da, te rog!
Am crezut că era normal în showbiz.
Oameni care câștigă Emmy: „Păcat că ne-au anulat.” Și publicul râde.
Asta i-a dat suficiente argumente lui Lorne să spună: „Serios? Îi anulați?”
Desigur, am uitat să-i mulțumesc în discursul din acea seară.
Desigur, Lorne și-a dat seama repede cum să ne facă să continuăm.
Mulțumesc, dle Michaels!
Cu plăcere, dle McCulloch!
LORNE MICHAELS DIRECTOR PRODUCȚIE, SNL
Axioma în televiziune:
cu cât ești difuzat mai mult, cu atât ești difuzat mai mult.
Deci, dacă ajungi la sezonul doi, sezonul trei părea inevitabil.
Nu știi cum va crește, dar știi că are potențialul de a crește.
Lorne a intervenit și s-a văzut cu cei de la HBO.
Lorne avea forța aceasta impresionantă.
El a convins oamenii că asta urma să aibă succes.
AL DOILEA SEZON
În sezonul doi, am decis să îmbunătățim serialul.
Primul sezon a avut probleme și ne-a luat 13 luni să-l realizăm...
ceea ce, dacă ai un calendar,
vei realiza că asta înseamnă mai multe luni decât are calendarul.
Ne-am dat seama că serialul nu poate lua atât de mult.
Cooptarea de scenariști a venit natural.
Am mai dezamorsat presiunea generată de cât material trebuia să creăm.
Egoul nostru era de așa natură încât, deși aveam scriitori grozavi alături,
puteau scrie un material care intra în spectacol, doar cu unul dintre noi.
Când scrii comedie împreună cu alte persoane,
problema se pune, cine are cea mai mare sculă?
PAUL BELLINI SCRIITOR/ „OMUL ÎN PROSOP”
Încerci în mod constant să-ți impui viziunea.
Dacă cineva vine cu o primă schiță, sunt apoi un milion de observații.
Apoi există o rescriere, apoi a doua.
Ești un scriitor de comedie așa talentat că meriți o mărire de salariu?
- Ei bine... - Tu ai scris scheciul ăsta, nu?
Da.
Trebuie să fie cea mai veche premisă din lume,
un tip care îi cere șefului său o mărire de salariu.
Acest lucru îți dovedește într-adevăr valoarea aici, la Comedy Inc.
A fost o competiție puternică, nu doar ca să-ți bagi materialele în spectacol,
dar și pentru a descifra despre ce era spectacolul de fapt,
pentru că fiecare avea un punct de vedere despre asta.
Ce are cuvântul poponar de sperie lumea în asemenea hal?
Eu voiam să am un impact cultural.
Nu aveai voie să vorbești despre homosexuali.
Și cu siguranță nu era permis în comedie.
Comedia era o lume a bărbaților heterosexuali.
Cred că mi-am spus: „Voi fi primul.”
Cineva trebuia s-o facă.
La început ai fost homosexual, nu?
- Da. - Corect.
- Și apoi ai fost foarte homosexual. - Bine.
Și apoi a fost enervant de homosexual.
- Da. - Îți amintești asta?
- Nu-mi amintesc asta, Kevin, nu. - Și acum ești ne-homosexual?
Oamenii de la Saturday Night Live...
MIKE MYERS SCRIITOR/ ACTOR
... spunea despre Kids in the Hall: „Trupa aia gay?”
Le-am zis: „Serios? Doar atât ați reținut?”
Capitolul „nici măcar nu v-ați străduit”.
Scott ne-a ajutat să fim importanți.
Dave și eu eram pe registrul opus, ne doream să fie cel mai amuzant.
Dacă spunea și despre condiția umană, slavă Domnului!
Rău!
Răul întruchipat!
Nepoliticos și rău!
În comedie, Dave e cumva jumătatea mea.
Suntem cea mai bună pereche din Kids in the Hall.
Kevin și Dave sunt actorii de vodevil moderni.
Ei au cele mai tari idei și sincronizare din lume.
Am venit la birou într-o zi: „Ce scriem azi?
„Treaba aia oribilă pe care le o faci oamenilor.”
„Ce anume?”
„Când promiți că vei face ceva și nu faci niciodată.”
Trebuia să te întâlnești cu mine la restaurant la ora opt.
Unde ai fost?
Am uitat complet.
Dar mă simt oribil pentru toată chestia asta.
Nu, nu vreau să aud.
Tu ești regele promisiunilor deșarte, știi asta, omule?
Pentru că sunt copil de alcoolic. Vreau să plac oamenilor mereu.
Și vorbesc serios când o spun.
Apoi sentimentul dispare, „nu trebuie să fac asta chiar acum”.
Îmi place o premisă bună.
Am fost foarte mândru dacă scriam o schiță cu premisă reală.
Dar mie mi-au plăcut personajele.
O să-ți strivesc capul.
Nimeni nu are idei mai bune decât Mark.
Și nimeni nu te frustrează mai tare când îl aștepți să apară
cu ideile sale geniale uneori. Clipul!
Ce fermă minunată!
Îmi amintesc că se uita la o filmare cu pui care se mișcau
pentru a crea Doamna Puicuță.
Sunt o Doamnă Puicuță.
- O doamnă puicuță? - Da și iubesc viața!
Toți îi știau pe Zdrobitorul de Capete și pe Doamna Puicuță.
LAUREN ASH ACTOR/ COMEDIANT
Deveniseră parte din spiritul vremii.
Îți strivesc capul.
Te strivesc.
Strivesc, strivesc... îți strivesc capul.
Vând pantofi!
În general nu inventez personaje. De obicei vin cu o idee ciudată.
Hei, toată lumea, priviți!
E porcul zburător!
Bună, tuturor!
În natură!
Tot ce făceam zi de zi era să mă gândesc la tot mai multe idei.
Cum facem spectacolul mai bun sau mai ciudat, mai mișto?
Aceștia sunt Dave-ii pe care îi cunosc
Aceștia sunt Dave-ii pe care îi cunosc, da, îi cunosc
„Dave-ii pe care îi cunosc” trebuia înnăbușit din fașă.
EDDIE IZZARD ACTOR / COMEDIANT
Dar nu, el continuă și fac împreună o scenetă întreagă.
Dave Capisano, abia dacă-l cunosc.
Aceștia sunt Dave-ii pe care îi cunosc, da, îi cunosc
Aceștia sunt Dave-ii pe care îi cunosc
Îmi place asta. Trebuie să iei o idee
și să tragi de ea până când oamenii spun: „Doar nu ești încă la ideea asta.”
Noi suntem Dave-ii pe care îi cunoaște, da, îi cunoaște
Noi suntem Dave-ii pe care îi cunoaște
Noi suntem Dave-ii pe care îi cunoaște, da, îi cunoaște
Noi suntem Dave-ii pe care îi cunoaște
Kids in the Hall erau cu totul aparte,
dar au avut o viziune artistică.
Și-ar fi apărat orice idee.
COORDONATOR PRODUCȚIE
Și-a bătut vreunul dintre voi tatăl?
- Ce? - Despre ce vorbești?
V-ați bătut vreodată tatăl?
Și HBO a spus: „Credem că emisiunea nu e coerentă.
„Aveți nevoie de ceva care să o lege, episod după episod.”
Aveau o scenetă unde stăteau împreună, creând un moment.
HBO a spus: „Dacă ați face așa ceva în fiecare episod,
„ar da coerență spectacolului.”
Și Kids in the Hall au spus: „Duceți-vă naibii! Știți ce?
„Nu o vom face. La naiba, vom pleca.”
Stați jos, vă rog, domnule!
Am fost mereu cu ochii în patru, ca să vindem
și nu ca să fim noi înșine, nu eram autentici.
Ne explicăm în mod constant străinilor.
„Nu, noi nu facem așa.”
Există acel sentiment de: „Așa funcționează în mod normal comedia.”
- Da, corect. - „Noi nu facem asta.”
Aveau o atitudine de „lua-v-ar dracu'!”.
„Dacă mi se pare amuzant, chiar este. Să te ia naiba!”
FOST DIRECTOR PROGRAME, CBC
Nu știai niciodată ce pun la cale.
Făcea parte din pericol și distracție.
Ce-i face omul ăla rău măgarului meu de companie?
Ei bine, ăla nu e un simplu om rău, fiule.
Ăla de acolo e Hitler.
A ajuns la urechile șefilor. Iar ei au răspuns:
„Hitler poate să i--o tragă măgarului, dar măgarul trebuie să fie în viață.”
Da, așa e.
- Da. Ține-l în viață. - Da, și...
De la Hitler i-o trage unui măgar mort, la Hitler o trage unui măgar de companie.
- Ceea ce e mai rău. - Mult mai rău.
E mult mai rău.
Direct către voi, East York!
Etobicoke.
- Scarborough! - Bolton.
- Mississauga. - Brampton.
- Bramalea. - Pickering.
- Din nou Mississauga. - Tottenham.
Au vrut respectul străzii înainte de toate,
dar am crezut întotdeauna că, în ciuda poziției lor alternative,
erau artiști de divertisment foarte buni.
Iubesc aceeași fată pe care o iubește prietenul meu
Dar el nu o iubește nici pe jumătate la fel de bine
Râsetele veneau incredibil de des.
Am văzut un film grozav aseară.
A fost la The Late Show.
A fost...
Cum se numea...
Unele scenete vor rămâne antologice. „Cetățeanul Kane” este printre ele.
- Cetățeanul Kane. - Psycho!
Este vorba despre un proprietar de motel care este nebun și ucide o femeie la duș?
Nu, nu. Tocmai ți-am spus, e vorba despre un magnat din presă.
- Avea o sanie pe nume Rosebud... - Atunci cred că nu a fost Psycho, nu?
Nu, nu a fost Psycho.
- A fost Citizen Kane. - Nu, a fost...
E chintesența scenetei cu Kevin și Dave.
Unde este aproape în întregime despre ritm și răbufniri, frustrări care debordează.
- Vreau să plătesc eu. - Lasă-mă să rezolv asta.
Vreau să-mi amintesc și eu asta.
- Te rog. - Stai jos!
Kevin care explodează de furie?
Cel mai amuzant lucru văzut, de genul „O, Doamne!”
Vrei un cioclu! Clar vrei un cioclu!
Vrei un cioclu! Sigur vrei un cioclu!
Există o satisfacție acolo care cred că e mai tare decât Who's on First?
Dar toate au o precizie
care știu că, dacă le urmăresc, mă mențin sincer.
Mă face să mă gândesc: „Când credeam că sunt și eu actor exact.
„Bine, ce fac ei e grozav.”
Și au devenit mai buni cu fiecare an.
SEZONUL TREI
Brian? Ce faci cu portofelul tatălui tău, dragă?
Doar căutam numărul de telefon al mătușii Barb.
Eram anxios la 20 de ani.
FRED ARMISEN COMEDIANT
Și Kids in the Hall a fost cumva singurul grup de comedie
care reflecta Generația X.
Deci, sunt fan.
Porc ce ești! Bucată de carne de porc!
Nu a fost o scenetă anume în care să mă regăsesc.
Era vorba de starea pe care o generau.
Generația X e o sensibilitate. Statutul de „outsider”.
JANEANE GAROFALO ACTOR/ COMEDIANT
Ce, sunteți drogați? Fumați cocaină sau ceva?
Sunteți drogați? Ați tras clei pe nas?
Au o vibrație de muzică rock-alternativ printre rânduri
și filmul alb-negru de 8 mm pe care întotdeauna l-am considerat mișto.
Poți să-mi semnezi insigna ca să am set complet de insigne semnate?
- Bine. - Te iubesc atât de mult!
- Sunteți cei mai tari! - Bineînțeles că suntem cei mai tari.
Așa e, îmi amintesc de voi. Sunteți Kids in the Hall, nu?
Chiar m-am identificat cu Generația X.
Se poate să fi fost și din cauza muzicii. Mișcarea grunge.
Cred că am fost văzuți foarte mult ca aripa comică a mișcării grunge.
M-am mutat în Seattle în anii 1990. Așa că am fost chiar acolo.
În anii '90, a căpătat o latură întunecată.
- Aveți iarbă? - Nu. Dar încearcă niște gunoaie.
Vreau doar niște iarbă, știi, cum ar fi...
Aliniază-te la noua ordine mondială, frate!
Kids in the Hall păreau să spună: „Ăștia suntem noi.”
Cred că oamenii rezonează cu asta.
- Grozav spectacol! - Ți-a plăcut, nu-i așa?
- Mi-a plăcut la nebunie! - Da? A făcut...
apel la sensibilitățile tale tinerești?
Da, chiar așa, e amuzant.
Cu excepția părților de poponari.
Kids in the Hall erau acolo în acele vremuri
și agitau lucrurile, mai ales din perspectiva homosexualilor.
Ideea de homosexualitate era încă ceva abstract în mințile multor oameni.
E Happy Hour.
E timpul pentru un monolog.
Adunați-vă, băieți.
Rolul Buddy Cole a fost foarte important pentru mine.
Dacă cineva juca un homosexual efeminat,
era întotdeauna o persoană hetero batjocorind comportamentul homosexualilor.
Nu a fost niciodată un bărbat gay care-și asuma cu mândrie feminitatea.
Buddy a devenit o armă foarte puternică.
Puteai lăsa personajul să fie și să spună lucruri
pe care tu, actorul sau scriitorul, n-ai fi îndrăznit să le spui.
E ca și cum ți s-ar spune că Satana e poponar.
Poate de aceea Dumnezeu e așa un homofob.
Mulți au fost jigniți de Buddy Cole. „Nu poți... Asta e greșit.”
Ei nu au putut concepe faptul că un bărbat homosexual
juca acel personaj fără să-i fie rușine.
SIDA era ceva care li se întâmpla altor oameni.
Dar, de la Magic Johnson, am realizat că mi se poate întâmpla și mie.
Făceam mișto de SIDA.
Pentru că nu mă puteam gândi decât la SIDA.
Fă comedie, nu lua SIDA. Nu lua SIDA. Nu lua SIDA.
Asta e... Acesta a fost scopul meu, era „nu lua SIDA”.
DEZVĂLUIRI! BLONDA SEXY CARE I-A DAT SIDA LUI MAGIC
Îmi amintesc că simțeam că era foarte important pentru noi.
I-a dat mai multă forță pentru că eram heterosexual
sărutându-l pe Scott Thompson pe buze
în mijlocul crizei SIDA.
SIDA era încă o condamnare la moarte și a fost un subiect incomod
pentru mulți, mulți oameni.
E motivul pentru care Kids in the Hall au fost atrași de subiect.
Nu eram înnebunit după Buddy Cole pe atunci.
Acum, când mă uit la Buddy Cole, îmi zic: „Mai întâi de toate...
JURNALIST / BON VIVANT
... dacă e un stereotip, atunci nu este atât de departe de mine.
Și, de asemenea, lucrurile pe care le spune sunt destul de corecte.
Dă-mi bățul ăla.
Dar tu ești bărbat.
Etichete.
Și dacă ar fi avut oameni care să fugă spre ieșire, ăsta e rolul comediei.
Atât timp cât cealaltă jumătate rămâne acolo, râzând.
Este puternic și acum când mă uit la el. Un personaj gay pe față,
cu o surpriză nebunească.
Și suprarealismul care a ieșit din lucrurile
pe care el le-a adăugat, ceea ce a fost frumos.
Și Buddy e o regină alfa.
Nu e niciodată ținta glumelor. Câștigă de fiecare dată.
Eseu!
Ține asta. Mă voi întoarce.
SEZONUL PATRU
Sezonul patru este cel mai bun pentru scenetele noastre de film.
Ambițiile și viziunea pentru fiecare membru al grupului
creșteau exponențial.
Odată cu creșterea naturală a talentului...
PRODUCĂTOR
... pe măsură ce vocea li s-a maturizat, simțeau că au o viziune mai mare.
Furam pur și simplu din ceea ce ne influențase cât crescusem.
KELLY MAKIN REGIZOR, THE KIDS IN THE HALL
Filmul italian din anii '60.
Frații Coen, David Lynch.
Pleci așa de repede?
De ce nu-mi dai un motiv să rămân?
M-ai convins.
Taie și încheiem!
A fost fantastic. Am început să ne jucăm cu perspectivă și stil,
ton și actorie în comedie.
Îmi amintesc că era o scenetă cu Doamna Puicuță
unde se întâlnea cu mama ei.
Și a avut un moment adevărat.
- Te simți bine, dragă? - Da. Îmi amintesc.
Nu m-am gândit la faptul că un personaj de comedie
într-o scenetă ar putea avea substanță.
Ce este?
Făceau niște chestii bizare, experimentale și mișto.
Ca mini filme, aproape.
Spectacolul a început să devină foarte costisitor când am vrut să jucăm
ce ieșea din camera scriitorului.
Apogeul acestui demers a fost „Dragoste și cârnați”,
care a fost un proiect Bruce.
Pe atunci, îmi plăceau filmele ciudate de Tarkovski
și acela a fost unul care...
tot mergeam pe ideea de a avea stil, stil, mult stil.
Este vorba despre un personaj ciudat, care lucrează la o fabrică de cârnați.
Și am început să fac referințe.
A fost un pic de Delicatessen, un pic de David Lynch,
alte filme est-europene pe care le văzusem.
Este o lucrare foarte vizuală, deci nu a fost prea mult dialog.
Îmi place lucrarea asta pentru că nu e nicio glumă în ea.
S-ar putea să fie ceva de râs în ea. Scott țipând „Cârnați!” te face să râzi.
Cârnați!
Nu știu dacă altora le place lucrarea aia.
A fost îngrozitoare.
Am irosit două zile de producție,
nu făceam așa ceva.
Departamentul de artă cheltuia atât de mulți bani
și toate resursele care
au intrat în sceneta asta în care n-am văzut nici măcar o glumă.
Așa că nu mi-a plăcut deloc.
E genial.
Este frumos filmat.
Dacă vreți, varianta mai cinică: „E viziunea artistică a regizorului.”
M-am gândit că o să am nevoie de o slujbă după ce se termina
și m-am gândit că asta părea o slujbă amuzantă.
Am fost cam nemernic.
Am spus: „Nu mă voi întoarce dacă nu pot să regizez filme anul viitor.”
SEZONUL CINCI
A fost multă tensiune în sezonul cinci.
Bruce voia cu siguranță să regizeze.
Scott voia propria emisiune, propria jumătate de oră,
așa că asta e ceea ce a negociat.
Bine ați venit la Chalet 2000!
Casa mea nordică departe de casă.
Deja, în acest punct, toți aveau aspirații diferite.
Începea să se observe că nu mai exista coeziunea care fusese cândva.
Era mai greu de găsit cea mai bună strategie pentru noi toți.
- Haide! - Ticălosule, dă-i!
„Vreau să fac asta, anulează sceneta, ca să pot face ce vreau eu.”
Genul ăsta de lucruri se întâmplau mereu.
Țipam unii la alții și ne spuneam lucruri grele,
aveam crize de furie și plecam furtunos.
Scott era bun la asta pentru că avea un temperament coleric.
Mark și Bruce erau geniali la asta.
Bruce era dur.
Încerca să controleze lucrurile.
Nu spuneam decât: „Cum vreau eu! Sunt mai bun! Multe scene! Mai multe!”
Bruce și eu am început să ne scuipăm.
Încă puțin și ajungeam la bătaie, pentru că e un nenorocit insistent.
Așa cum sunt și eu, în felul meu de nevăstuică.
Nu aveam un mecanism sănătos pentru luarea deciziilor,
așa că a fost extenuant.
Nimic în show business nu e mai obositor decât sceneta comică
și nu e nimic mai obositor
decât să fiți cei cinci tipi care trebuie să aprobe totul.
Eram atât de stresat și dat peste cap.
Mă duceam la culcare noaptea și urechile îmi țiuiau.
Făceam televiziune, turnee, scris, nu ne opream niciodată. Niciodată.
Emoțional, n-am putut s-o facem. Nu am mai putut s-o facem.
Am avut o întâlnire în care am vorbit despre asta,
„Poate că ar trebui să ne oprim.”
Nu știam cât timp puteam continua.
Doar eu am zis: „Să mai facem un sezon!”
Eram tipul cu personajele.
Interpretam personaje din ce în ce mai ciudate și mai specifice,
multe dintre ele în filme care arătau grozav și încă nu eram obosit
și nu aveam ambiții anume.
Mark voia să continuăm,
dar restul ne uitam la el: „Nu putem.
„Nu mai putem face asta.”
- Mă scuzați? - Scott.
O să-mi lipsească atât de mult.
Faptul că nu mai încercam să obținem încă un sezon
ne-a ușurat enorm
și chiar ne bucuram din nou de experiență.
Am simțit că puteam respira în sfârșit.
Știam că un capitol grozav din viața noastră se încheiase.
Știam că făcuserăm comedie grozavă.
Nu mi-au putut închide gura.
Petrecăreților, spuneți: „Da!”
Vă ducem într-un studio de televiziune din Toronto.
Kids in the Hall au lucrat acolo, înregistrând ultima lor emisiune.
ULTIMUL EPISOD AL SERIALULUI 1994
Bine, cinci minute până la spectacol.
- Cinci minute. - Da.
Haide!
E un lucru frumos de spus.
Să aveți un spectacol bun!
Acesta nu e sfârșitul.
Nu e nici măcar începutul sfârșitului.
Dar este, probabil, sfârșitul începutului.
Finalul a fost superemoționant și au avut o abordare foarte teatrală.
Vă rugăm să predați cu toții legitimațiile de acces.
Cănile de cafea.
Și perucile.
- Ce... Haide, asta e... - Adiós.
Am uitat a cui a fost ideea.
Nu a fost a mea, dar a fost uimitor.
A spus multe printr-o mișcare bruscă și rapidă.
- La revedere! - Rămas-bun!
A fost incredibil de emoționant.
JIM BIEDERMAN PRODUCĂTOR, THE KIDS IN THE HALL
A fost supărător.
Te uiți și îți zici: „La naiba, s-a terminat.” Gata.
A fost trist. Da, îmi dau lacrimile.
Unii au plâns, alții s-au îmbrățișat și eu...
Eu devin inert. Asta faci în înalta societate.
Slavă Domnului că s-a terminat în sfârșit!
Ne pregăteam pentru cariera noastră post-TV.
Era bine să acționăm, să batem fierul cât era cald.
Am vrut să urmărim modelul Python.
Ca trupă de scenete umoristice, exista doar un model, Monty Python.
Și Monty Python a făcut câteva sezoane de emisiune TV
și un film la fiecare trei sau patru ani.
MONTY PYTHON VIAȚA LUI BRIAN
MONTY PYTHON SENSUL VIEȚII
După ce serialul s-a încheiat, am avut cu toții o scurtă vacanță
și apoi ne-am întors toți și am încercat să venim cu idei pentru filme.
Cred că eram încă prea obosiți.
Și, de asemenea, dintr-odată, pentru prima dată, îngrijorați de...
„Ce va urma și ce vom face?
„Ce facem dacă nu funcționează?”
Aveam un copil mic și o soție însărcinată.
Și economiile mele erau în scădere rapidă.
Am avut șansa să joc în pilotul de la NewsRadio.
Organizaserăm un turneu live și, ca eu să pot face
pilotul NewsRadio, trebuia să mutăm un spectacol în New York.
M-am oferit să plătesc orice bilet de întoarcere.
Eram mai puțin indulgenți, pe principiul:
„Care sunt regulile dacă poți ieși oricând din trupă?”
Eram tineri. Da, aprigi.
Era ciudat, Dave este prietenul meu cel mai bun.
Am crezut că, dacă trupa s-ar despărți, Dave și eu am fi uniți.
Kevin a fost cel mai rău,
cel mai vehement că ar trebui să refuz pilotul.
Am răspuns: „Ei bine, asta e o nebunie. Nu am de gând să fac asta.”
Mi-era teamă să merg într-o redacție de scenariști cu Kids în the Hall.
Problema era că, fiind vorba de un film,
am fost deodată de acord cu Mark și Bruce.
Eu sunt cel care a schimbat dinamica.
Am fost cumva sursa problemelor.
Ei nu scriseseră niciodată toți împreună.
Au fost discuții despre ce ar trebui să facem...
cum putem susține chestiile în care credem,
dar să facem și un film de Hollywood?
Mi-a plăcut scenariul.
Doar că pur și simplu nu avea chestia aia pentru care un studio ar fi spus...
„Suntem atât de entuziasmați.”
Ne luptam pentru scenariu cu Paramount.
Nu ne lăsau să facem ce voiam să facem.
Și am scris atât de multe schițe.
Nu mi-a plăcut că ne grăbeam să respectăm un termen limită Paramount.
Dar nimeni nu m-a ascultat,
pentru că toți erau supărați pe mine că făceam NewsRadio.
Nu ne-am înțeles în niciun fel
și ideile mele nu au putut intra în scenariu.
Așa că am spus: „Voi minimiza ceea ce fac în el.
„Pentru că nu vreau să fiu în jurul acestor tipi.”
Managerul nostru a sunat: „Nu te teme, nu vor face filmul ăsta.
„Paramount urăște scenariul. Nu se va face.”
Dar, dacă nu semnezi contractele, nimeni nu e plătit pentru scrierea lui.
Așa că am spus: „O să semnez contractele.”
Și Lauren a convins Paramount să facă filmul.
Nu știam că Dave e atât de nefericit.
M-am gândit: „Un film pentru Paramount, bineînțeles că te vei prezenta să-l faci.”
Și apoi, la un moment dat el refuză și sunt implicați avocați.
Așa că a trebuit să-l dăm în judecată ca el să vină să facă filmul.
Ai resimțit asta ca o trădare sau mai mult...
Nu am simțit-o ca pe o trădare, de fapt, asta a fost.
- Și motor! - Motor!
MAȘINA DE DERATIZARE A LUI RICKY
PRODUCȚIA „BRAIN CANDY” 1995
Da, da. Wayne, la revedere!
Wayne, la revedere, dragă! La revedere!
Ne-am simțit oribil la filmări.
Niciunul dintre noi nu mai vorbeam ca prietenii.
Își petreceau timpul în rulotele lor.
Și Dave era, cum ar fi, rulota lui era la capătul străzii.
Și nimeni nu mergea acolo, era partea rău famată a orașului.
Cea mai mare fisură a fost între Kevin și Dave.
Chiar s-au despărțit.
Și-au spus lucruri groaznice unul altuia. Și eu am spus lucruri groaznice lui Dave.
A fost urât.
Da, a fost urât.
Ei bine, nu aș vrea să spun nimic despre situația cu Dave Foley,
dar e destul de serios.
Zvonurile pe care le-ați auzit sunt complet neadevărate,
- ... dar asta e bine. Nimeni... - E în regulă.
Nu, nimeni nu a renunțat la trupă, e ridicol.
- Ridicol. - Suntem cinci tipi fericiți.
Nu există sosuri, nu?
Nu am vorbit cu Dave pe tot parcursul producției Brain Candy.
Am vorbit cu Dave doar când eram filmați.
Nu ne-a influențat deloc munca.
Totul între Motor! și Tăiați! era încă fără cusur.
Trupa pentru Dave însemnam eu din punct de vedere relațional.
A fost un sentiment oribil în timp ce faci o comedie.
Am făcut o comedie despre depresie,
și acea atmosferă a făcut să se întâmple lucruri deprimante.
Se întâmplau multe în viața personală a fiecăruia...
ceea ce a făcut totul într-adevăr istovitor și dificil.
Soția mea m-a părăsit acum câteva luni din cauza filmului
și m-am tot răsucit din cauza asta, de pe-o parte pe alta noaptea.
Toți eram deprimați.
Fratele meu murise.
Fratele meu s-a sinucis.
Filmul a ajutat pentru că am avut ceva de făcut,
dar eram un om distrus.
- Ia asta de lângă mine. - De ce? Sunt aici pentru slujba mea.
Pentru că ți-o trântesc naibii peste cap, direct în apă.
Oh, preamărite, sunt prea mulți oameni, la naiba.
Fiecare zi a fost raiul pe pământ până acum. Asta este singura zi proastă.
Gluma fiind că toate au fost zile rele.
Am muncit din greu la acel film, nu a fost distractiv.
Îmi amintesc că i-am spus lui Kevin: „Și dacă face o sută de milioane,
„nu va merita.” A fost atât de greu!
A fost un dezastru financiar.
Chiar și criticii, au fost puțini critici cărora le-a plăcut.
Cei cărora le-a plăcut, l-au iubit și cei cărora nu le-a plăcut, l-au detestat.
Într-o manieră care a atacat... personal.
Cred că acest film a fost groaznic!
Îngrozitor! Groaznic! Prost! Idiot!
Neamuzant! Dureros!
Dezastrul lui Brain Candy ne-a făcut să ne gândim: „Gata cu noi.”
Eșecul e foarte greu de suportat.
Și odată ce l-ai gustat, nu vrei să-l guști din nou.
În acel moment, era greu să-l lipim pe Humpty Dumpty la loc.
Este ciudat să vezi grupuri de bărbați încercând să găsească o soluție.
Adică, cu toții am avut, cred, probleme în a înțelege
că făceam parte dintr-un grup care a fost mai mare decât noi.
Stătuserăm nas în nas, fără încetare, deja vreme de un deceniu la acel punct.
A fost firesc să vrem să plecăm.
Eram cam pierdut.
A fost, probabil, cel mai greu lucru din viața mea.
Cu siguranță nu mai făceam parte din trupă.
Am ieșit din trupă înainte de Brain Candy și am spus:
„Au fost zece ani frumoși. Ne vedem, băieți.”
Cred că așa va fi de acum.
Kids in the Hall sunt istorie acum.
Hei, toată lumea!
Nu intrați în panică.
Vreau să spun, eu doar vă strivesc capul.
De Ziua Tatălui, Comedy Central petrece 12 ore cu copiii noștri favoriți,
Kids in the Hall.
Ce urma să facă Comedy Central, ceea ce era foarte util pentru spectacol,
era că-l difuzau ca maraton.
Și asta chiar a aprins interesul Statelor Unite pentru serial.
Ei bine, nu le-am dat noi naștere, dar îi iubim ca pe ai noștri.
Uită-te la Ziua Tatălui cu Copiii,
un maraton de 12 ore, 21 iunie, începând de la amiază.
Serialul a avut un real succes printre puști, în cămine, acel public.
AVOCAT ȘI MANAGER, KIDS IN THE HALL
Puștii fumau iarbă și se uitau la episoade.
Îl țin în mine.
Dintr-odată, Comedy Central ne-a dus către un public complet nou.
Am descoperit Comedy Central și Kids în the Hall.
Mark era un vampir care l-a adus pe Scott acasă
și se pare că avea de gând să i-o tragă,
iar Scott nu înțelegea ce se întâmplă.
În cele din urmă, când a realizat că vampirul se dădea la el,
a zis: „Trebuie să-ți spun...”
Eu nu fac nimic.
- Îți dai drumul, nu-i așa? - Da.
Grozav.
Îmi amintesc că mă gândeam...
„Cum naiba au spus asta?
„Se uită cineva la același lucru ca și mine?”
În dormitorul meu, dau drumul la televizor și pun pe The Kids in the Hall
și îmi amintesc că mă uitam
cu gura căscată. Aveam 16 ani...
ACTOR/ SCRIITOR/ REGIZOR
Nu-mi desfac picioarele pentru niciun trandafir.
Sfinte Sisoie!
Au mers până la capăt!
Uite, trece o lesbiană îmbrăcată în piele, cu cercei în sfârcuri.
Hei!
E un bărbat în piele, cu fundul pe afară.
Uite, acolo, o dominatoare cu sclavul ei.
Eram o tânără lesbiană și mă uitam la reluări.
MAE MARTIN COMEDIANTĂ
Și îmi spuneam: „Este uimitor.”
Păreau anarhici, rebeli și le plăcea să sfideze etichetările.
Da, mi-am pierdut mințile.
Printre primele lucruri făcute online, a fost să caut Kids in the Hall.
Și era un grup de știri pentru Kids in the Hall
numit „alt.TV.Kids-in-hall.”
TAVIE PHILLIPS - DIRECTOR SOCIAL MEDIA KIDS IN THE HALL
Vorbeam aceeași limbă, citatele, referințele.
IUBESC BRAIN CANDY!
Nu am vrut niciodată să-i considerăm despărțiți.
Eram încă acolo pentru magia celor cinci
și vorbeam despre asta constant.
DACĂ NU SE REUNESC, O SĂ SAR DE PE UN POD.
Liniște totală, vă rog! Liniște!
Cu toții am avut succes.
Dave la NewsRadio.
El a fost vedeta serialului.
Eu am făcut Larry Sanders, care este un serial incredibil.
Bruce a regizat filme.
Mark a fost în Saturday Night Live.
Kevin e un Dumnezeu al desenelor animate.
Nimic nu se compara cu Kids in the Hall.
Ne transformaserăm într-un cult
care era un tren liniștit cu un motor silențios.
Avocații ne-au zis „Alături de Saturday Night Live,
„sunteți al doilea cel mai urmărit serial pe Comedy Central”.
M-a surprins.
Kevin și Scott locuiau în LA. Am început să-l sun pe Kevin...
am început treptat un fel de vindecare a prieteniei noastre.
Apoi noi doi am început să petrecem timp cu Scott.
Domnilor...
Tatăl meu avusese un atac cerebral. Au întrebat: „Încă mai bea?”
Le-am spus: „Da, sigur!
„Nu i-a paralizat mâna cu care bea, e bine.”
Am râs cu toții și cred că...
Nu pot vorbi în numele lor, dar mă gândeam...
„Putem face asta.”
Și, cu pași mici, ne-am reapropiat.
E ceva special la Kids in the Hall.
Acea chimie nu o pot obține nicăieri altundeva.
Așa că i-am sunat pe băieți:
„Împuterniciți-mă să mă duc să cer o ofertă pentru voi.”
Urma să facem primul tur și am făcut o conferință telefonică
și mi-l amintesc pe Scott, care are cel mai rău spirit de afaceri din lume,
el a spus: „Nu vom încerca să facem bani din asta, nu-i așa?”
E ca și cum... Nu m-ar deranja să fac ceva bani.
Apoi, desigur, la final, el spune: „Cu bani ar fi mai bine.”
Uită-te la grindă. Asta e chiar reușită.
S-a vândut în două secunde.
KIDS IN THE HALL 21 & 22 IANUARIE 2000
Se cumpărau bilete pe Comedy Central, s-au epuizat imediat.
Și mama a anunțat
că a luat bilete la Massey Hall, să vedem The Kids in the Hall.
Și am ajuns acolo, atmosfera era electrică.
Publicul a fost atât de divers, în mare măsură homosexual, tânăr și cool.
Părea să fie cel mai cool lucru din lume.
Știam că vreau să fac comedie,
dar mi-am zis: „Dacă seamănă cu asta, atunci asta da, viață!”
Să ai un spectacol bun.
LASĂ CAPUL
Kids in the Hall au fost întotdeauna grozavi jucând live.
Aș spune că sunt mai buni pe scenă decât au fost în orice mediu filmat.
Deci, pentru ei să se regrupeze și să facă turul în 2000,
bineînțeles că avea să fie incitant.
Mi-am dat seama, „O, Doamne,
„există un rezervor imens de fani acolo.”
ACEIAȘI TIPI, ROCHII NOI 2000
Abia la turneu am văzut ce se întâmplase,
că devenisem o senzație.
Lasă-l în pace pe acest homosexual drăguț.
Scuzați-mă, domnule. Sunteți bine?
Dispari, moartea pasiunii!
E Kathie!
Ușor de bătut, greu de ucis.
Pentru Reg.
Primul tur a fost uimitor.
Ne-am dat seama că avem un public mare.
A fost distractiv!
O energie de concert rock.
Oameni făceau semne cu mâinile, țipau.
„Trăiască Satana!”
Sunt Iron Maiden.
Încă pot face praf publicul, orice-ar fi.
Cei mai mulți comedianți ar prefera să fi fost într-o trupă rock.
Fiecare trupă rock vrea să fie într-o trupă de comedie.
A fost o nebunie!
MULȚUMIM
De atunci suntem dependenți de senzația asta.
Și nepoata mea, Janey...
Janey e moartă?
- Ce părere ai despre spectacol? - A fost minunat!
Am venit în 2002 când au fost aici ultima dată.
Deci, cât de mare fan ești?
Avem toate DVD-urile care au fost scoase până acum.
A fost cea mai mare mulțime de ciudați și tocilari văzută vreodată.
Chestia aia în care mergi dintr-un oraș în altul,
întotdeauna văzând aceiași oameni din fiecare comunitate la spectacol.
Fete gotice cu probleme cu tăticul.
Oameni de 41 de ani.
- Ciudați. - Da.
Am adus niște străini.
Și sunt mulți ca noi.
Comedianți de scenete umoristice. Sunt tocilari, ratați.
TIM BLAIR SPECTACOLUL TALLBOYZ
Sunt o adunătură de tocilari.
Cel mai tare lucru la Kids in the Hall e că au făcut sceneta umoristică mișto.
Cred că faptul că făceam tururi live, am început în 2000
și am făcut câteva,
ne-a reunit așa cum serialul nu a reușit niciodată.
Deci ne placem mai mult decât ne-am plăcut vreodată.
Cred că suntem, de fapt, într-o etapă minunată.
Pe la al treilea turneu, nedorind să stagnăm,
am făcut turneu cu scenete noi-nouțe. A fost palpitant.
Spectacolul a fost cel mai bun al nostru.
Ne tot gândeam: „Scenetele alea au fost foarte bune,
„pe care le-am scris pentru turnee. Am putea scrie altele.”
De aceea am făcut Moartea vine în oraș.
Cred că iadul a înghețat. S-au întors.
MOARTEA VINE ÎN ORAȘ
Cât de dramatic poți deveni?
Avem umor negru și ce este mai negru decât moartea?
Probabil că suntem obsedați în sinea noastră de ea.
Sper că ultimul lucru pe care îl spun pe acest Pământ
nu e că te iubesc, ci o glumă.
Nu lăsa muzica să moară.
Nu te vom părăsi. N-o vom face!
Și nu mă înlocuiți.
Moartea e pur și simplu amuzantă, pentru că neagă orice altceva.
Moartea e singurul lucru care trebuie să-ți amintească
că absolut orice altceva legat de viață este absurd și, în esență, lipsit de sens.
Așa că am fost complet absorbit.
Îmi pare rău dacă povestea morții și renașterii mele te-au plictisit.
Poate că dacă aș fi avut niște țâțe în povestea mea, ai fi fost mai interesat.
- Moartea și țâțele te-ar fi captat. - Stai o clipă!
Vreau să spun, gluma supremă în viață e că o să mori.
Asta e poanta.
Am acceptat de la o vârstă fragedă
că pur și simplu nu știm ce ne așteaptă la următorul pas.
ȘCOALA CENTENARUL BRAMPTON
Un tânăr înarmat cu două puști automate a rătăcit prin sălile
din această școală în această dimineață, împușcând pe oricine mișca.
Am fost într-un atac armat când eram copil la școală.
În zece minute, un profesor, un elev și cel cu arma erau morți
și 14 elevi răniți.
Margaret Wright, cred că era primul ei an de predare,
a fost ucisă.
De băiatul din spatele meu.
Atacul armat de la școală i-a modelat copilăria.
Vă puteți imagina nivelul traumei după un atac armat într-o școală.
Nu erau des întâlnite atunci și a fost un lucru extrem de șocant.
Nu cred că treci peste trauma aia. Chiar nu cred.
Când făceam Moartea vine în oraș,
am avut o durere în stomac.
Întotdeauna mă gândesc la glonțul de când eram copil care m-a ratat.
M-am gândit mereu la el că m-a urmărit toată viața.
Urmărindu-mă, tot urmărindu-mă
și apoi, în cele din urmă, lovindu-mă.
Știam că e ceva îngrozitor.
Doctorul mi-a spus că am limfom gastric non-Hodgkin.
Este un cancer foarte virulent care te doboară foarte repede.
Bine.
Îmi amintesc că mergeam cu Scott la primele tratamente de chimio.
Exista o probabilitate foarte mare ca el să moară.
Întreaga filmare la Moartea vine în oraș s-a legat de tratamentul pentru cancer.
Am fi putut merge la CBC, să zicem: „Putem aștepta șase luni?”
Dar am simțit că filmarea îl va îmbărbăta.
Abordarea lui Scott și a noastră a fost de a petrece acea perioadă
făcând lucrul pe care iubim cel mai mult să-l facem.
- Scott? Unde suntem? - Da.
Ne aflăm aici, în North Bay, Ontario.
Ne pregătim pentru a doua zi a filmărilor la Moartea vine în oraș.
MOARTEA VINE ÎN ORAȘ 2009
Practic, pentru mine, a fost: „Trebuie să fac asta.
„Ar putea fi ultimul lucru pe care îl fac.”
Clachetă!
- Pot s-o iau de la capăt? - Da.
Nu eram siguri cum îl va afecta fizic,
dacă va putea măcar să joace.
A fost ciudat la început
și greu de știut cum să ajutăm când avea momente proaste.
Pentru că izbucnea în lacrimi foarte des.
Nu mă pricep să consolez oamenii,
așa că mă comportam prostește și se înveselea puțin.
Kevin, Scott și eu stăteam în același grup de cabane
pe Lacul Nipissing.
Stăteam cu toții pe plajă și beam, discutam și făceam un foc
și am avut nopți minunate împreună.
Totul a mers prost.
Mi-a explodat mușchiul gambei. Nu pot să merg.
Făceam un spectacol despre moarte, și eu eram urmărit de moarte.
Am plâns mult.
Am fost foarte trist.
Am fost speriat. A fost terifiant.
Îmi amintesc când repetam și a intrat.
Avea o pălărie și arăta mai în vârstă ca acum.
Îmi amintesc că s-a dus și s-a întins pe un pat pliant
și a început să plângă
și m-am dus lângă el și...
Îmi pare rău.
M-am întins lângă el și l-am îmbrățișat și l-am alinat.
Și am spus: „Nu vei muri.
„Mark va muri, pentru că trimite înapoi atât de mult vin.
„Și știi cine va muri?
„Dave o să moară. Pentru că fosta lui soție o să-l omoare.
„Și știi ce se va întâmpla cu Kevin?
„O să-i crape inima-n el făcând improvizație.
„Știi cum o să mor? O să mor muncind până la moarte.
„Tu vei muri ultimul.”
- Uite așa! - Gata?
Treci aici.
Nu există nicio emoție mai mare
decât să ajungi la un pas de moarte și să biruiești.
CLOPOTUL DE LA CHIMIOTERAPIE
- Sună clopoțelul. - Așa!
- Gata? - Da.
FELICITĂRI
L-am rupt.
Tu chiar nu știi
Cred că voi explica spectacolul
Noi suntem Kids in the Hall
TURNEUL DE REUNIUNE 2015
Poate ați venit doar din cauza ploii
În curând cred că voi explica
Noi suntem Kids in the Hall
Moștenirea lor este una de a da forță inadaptaților și marginalizaților,
de a fi anti-autoritate.
Mă fac să mă simt mândră că sunt canadiancă, sincer.
Piesele lor sunt atemporale.
Nu cred că cineva a reușit așa cum au făcut-o ei.
Mi se pare o nebunie că există puști
care nu-i cunosc pe Kids in the Hall.
Le-aș compara intelectul și talentul cu ale oricui altcuiva
din lume.
Am jucat la un club numit Rivoli
Lorne Michaels ne-a descoperit
Și nu i-au plăcut Trei dintre Kids in the Hall
Cea mai bună parte a lucrărilor lor sunt în fruntea comediei, punct.
Cred că Kids in the Hall
va fi una dintre cele mai mari trupe de scenete umoristice din istorie.
Suntem spectacolul despre care Ți-a spus bunicul tău
Bătrânii Kids in the Hall
Prinde-i reacția!
Filmează-i reacția!
- Spune-le! - Gata.
Kids in the Hall au fost și sunt
succesorii lui Monty Python.
RELANSARE 2022
Nu renunțăm
Nu, nu renunțăm
Nu renunțăm
Până când unul dintre noi moare
Probabil va fi Dave
Bine, stați pe poziție, vă rog.
Camera se mișcă.
Cadru.
Ce muzică o să fie la înmormântarea ta, Mark?
Doamne, nu știu.
Mark, ești în cadru. Pregătiți pământul. Și... pământ.
Depinde. Va fi ceață la înmormântarea mea?
Cel mai probabil.
La naiba! Atunci doar o singură...
- ... vioară. - Un singur acord?
Cântând doar un singur acord.
Ne iubim unul pe altul. Asta e cheia.
N-aș fi putut face nimic dacă nu mi-ați fi scris
acele roluri micuțe și perfecte.
Și ești foarte norocos în viața ta dacă vei găsi
două sau trei persoane cu care să te potrivești.
Dar să găsești alte patru astfel de persoane este un miracol.
Kids in the Hall e o poveste de dragoste. Cei mai răi patru oameni
pe care ai putea fi forțat să-i iubești timp de 40 de ani.
O să pun T. Rex la înmormântarea lui Scott.
T. Rex?
- Guru al metalului, e adevărat? - Cred că asta e.
Nu știu cântecul, dar înseamnă mult pentru mine.
Nu voi avea o înmormântare,
așa că aranjează o proiecție cu Supă de rață. Și asta e tot.
Continuă.
La început, totul se reducea la „Pot să-i fac pe ăștia patru să râdă?”
Kids in the Hall sunt publicul meu pe viață.
Observați că am strecurat cuvântul „public” acolo.
Cel mai bun nume găsit vreodată.
Cred că la mine ar fi „Îmi pare rău”.
- Că mori sau pentru viața ta? - Pentru viața mea.
Îmi pare rău.
Sunt multe lucruri. Sunt o familie, mântuire.
Sunt un sprijin pentru singurătate
și nimeni, nimeni nu mă înțelege la fel ca ăștia patru. Nimeni.
Simt că avem atâta compasiune unul pentru celălalt acum. Și...
Da, nu, vom continua să o facem până nu vom mai putea.
Taie, te rog.
Acesta nu e sfârșitul.
Nu e nici măcar începutul sfârșitului.
Nu ești un prieten.
Nu sunteți prieteni, sunteți agitatori.
Ei numesc asta o relansare, dar noi o vedem ca al șaselea sezon.
Să faci o emisiune TV este un fel de eliberare plăcută pentru toți.
Nu avem această libertate în altă parte.
Suntem noi împotriva lumii din nou.
Ce emoție pătrunzătoare!
Subtitrarea: Karina Han
Redactor Robert Ciubotaru