Vi är tillbaka.
Okej. Var var vi?
Ja, om jag minns rätt...
DU ÄR AVSKEDAD
Efter den första säsongen hade vi alla jobbat hårt
och nu blev vi inställda.
Jävlar! Jag kan inte fatta att de avskedade dig.
Vi hörde precis.
Jag fattade inte.
"Vi måste göra Kids in the Hall."
Kunde inte göra något annat.
Låt oss börja.
Raka huvudet. Börja om.
Allt blir sämre.
Efter första säsongen ställdes vår show in och det var en chock.
Vi undrade vad som skulle hända.
Mer oroande.
Mindre organiserat och mer oroande.
Vi tänkte så i en månad eller två, ett par månader.
Tack.
Det fanns utmärkelser som hette CableACE Awards,
som var en stor sak.
Cable hade sin egen grej...
...jämfört med Emmy-galan.
Vi blev nominerade till flera priser, jag fick en för bästa skådespelare.
SKÅDESPELARE I EN KOMEDISERIE MARK MCKINNEY "THE KIDS IN THE HALL"
Vi for till Los Angeles.
En sista helg i showbiz.
Jag gick till ACEs. Jag trodde att det var ett skämt.
Vi skulle bara dricka oss fulla på en efterfest.
Och vinnaren är...
Vinnaren...
Mark vann och alla var så glada.
Till och med en "cool" komeditrupp. Var vi så glada.
Jag vann bästa skådespelare och slog Garry Shandling.
"Jag krossar ditt huvud, Garry." Må du vila i frid.
Visa honom ACE-utmärkelsen. Kom igen.
-Två bourbons med is. -Ja, tack.
Jag trodde det var normalt i showbiz.
De som vinner Emmys säger: "Synd att vi blev inställda."
Det var tillräckligt för Lorne att säga: "Vill ni ställa in dem?"
Jag glömde att tacka honom i mitt tal den kvällen.
Lorne kom snabbt på hur han skulle hålla igång oss.
Tack, mr Michaels.
Ingen orsak, mr McCulloch.
Axiomet i tv
är ju längre man är med, desto längre är man med.
Om man kommer till säsong två, känns säsong tre oundviklig.
Man vet inte hur det kommer att växa, men man vet att det har potential.
Lorne gick och träffade HBO.
Lorne hade det inflytandet.
Han övertygade folk att det skulle bli något.
SÄSONG TVÅ
Säsong två ville vi göra showen bättre.
Säsong ett hade ett problem, den tog 13 månader att göra...
Om man har en kalender
så inser man att det är fler månader än vad som finns.
SNUSKIGA VITA TV-LÖGNER
Showen fick inte ta så lång tid.
Att ta in författare var naturligt.
Det lättade på hur mycket material vi var tvungna att skapa.
Fast vi hade otroliga författare som arbetade med oss,
de fick in en del i showen om de skrev med en av oss.
När man skriver komedi med folk,
handlar det om vem som är störst.
PAUL BELLINI MANUSFÖRFATTARE "MAN IN TOWEL"
Man försöker ständigt påtvinga sin vision.
Någon gör ett första utkast, sedan kommer många anteckningar.
Det skrivs om och sedan om igen.
Är du en så begåvad komediförfattare att du förtjänar en löneförhöjning?
-Tja... -Du skrev den här sketchen, eller hur?
Ja.
Det måste vara den äldsta premissen i världen,
en man som ber sin chef om löneförhöjning.
Detta visar verkligen ditt värde för oss här på Comedy Inc.
Det var stor konkurrens, inte bara för att få med grejer i showen
men också om filosofin, vad showen handlar om,
för alla hade sin egen uppfattning om det.
Vad är det med ordet bög som gör människor så rädda?
Jag ville påverka kulturen.
Man fick inte prata om homosexuella.
Absolut inte tillåtet i komedi.
Komedi var en hetero, mansvärld.
Jag tänkte: "Jag ska vara först."
Någon måste göra det.
Först var du gay, eller hur?
-Ja. -Ja.
-Och sen var du riktigt gay. -Okej.
Och sen var han irriterande gay.
-Ja. -Kommer du ihåg det?
-Jag minns inte det, Kevin, nej. -Och nu är du inte gay?
Folk på Saturday Night Live...
MIKE MYERS FÖRFATTARE OCH SKÅDESPELARE
...sa om Kids in the Hall: "Gaytruppen?"
Och jag sa: "Är det så ni ser det?"
Det var slött tänkande.
Scott gjorde oss viktiga.
Dave och jag var på det andra spektrumet, vi ville vara de roligaste.
Om det säger något om folk, välsigne mig.
Ondska!
Ond!
Otrevlig och ond!
Komiskt, är Dave till hälften jag.
Det bästa paret i Kids in the Hall.
Kevin och Dave är moderna teaterapor.
De har världens bästa idéer och tajming.
Jag kom till kontoret en dag: "Vad skriver vi idag?
"Det hemska man gör mot människor."
"Vad är det?"
"Man lovar att göra något men gör det aldrig."
Vi skulle ses på restaurangen klockan åtta.
Var var du?
Jag glömde bort det.
Men jag känner mig hemsk över det hela.
Nej, jag vill inte höra det.
Du är kungen av tomma löften, vet du det?
Jag är barn till en alkoholist. Jag vill glädja folk.
Jag menar det.
Sen försvinner känslan för det: "Jag behöver inte göra det nu."
Jag gillar en bra premiss.
Jag är stolt om jag skriver en bra premissketch.
Jag var en karaktärskille.
Jag krossar ditt huvud.
Ingen har bättre idéer än Mark.
Ingen är mer frustrerande att vänta på när han ska komma på
sina briljanta idéer. Klipp till klippet.
Vilken underbar gård!
Han tittade på filmklipp av höns som rörde sig
för att skapa Chicken Lady.
Jag är en kycklingdam.
-En kycklingdam? -Ja, och jag älskar livet.
Alla kände till Head Crusher och Chicken Lady.
LAUREN ASH SKÅDESPELARE/KOMIKER
De hade blivit en del av tidsandan.
Jag krossar ditt huvud.
Jag krossar dig.
Krossa... Krossa ditt huvud.
Jag säljer skor!
Jag kommer i allmänhet inte på karaktärer. Jag brukar komma på en konstig idé.
Allihop, titta!
Det är den flygande grisen!
Hej, allihopa.
Utomhus.
Allt jag gjorde varje dag var att tänka på fler idéer.
Hur kan det bli bättre, konstigare eller coolare?
Det här är de Daves jag känner
"The Daves I Know" borde inte ha blivit något.
EDDIE IZZARD SKÅDESPELARE/KOMIKER
Men han fortsätter och de gör en sketch av det.
Dave Capisano Jag känner honom knappt
Det här är de Daves jag känner
Jag älskar det. Man tar en idé
och drar ut på den så att folk säger: "Håller ni fortfarande på med det?"
Vi är Daves han känner
Vi är Daves han känner, han känner
Vi är Daves han känner
Kids in the Hall var väldigt olika människor,
men de hade sin vision.
De var villiga att dö för vad som helst.
DAN REDICAN CHEFSPRODUCENT
Har någon av er någonsin slagit er pappa?
-Vad? -Vad pratar du om?
Har ni någonsin slagit er pappa?
Och HBO sa: "Er show är inte riktigt sammanhållen."
"Ni behöver en röd tråd mellan avsnitten."
De hade en sketch där de satt som en grupp och gjorde en scen.
HBO sa: "Om ni gjorde något sådant varje avsnitt,"
"skulle det hålla ihop."
Kids in the Hall sa: "Fy fan! Vet ni vad?"
"Vi kommer inte att göra det. Vi går."
Håll dig nere, sir.
Vi höll alltid utkik, sålde ut,
vi var inte oss själva, inte autentiska.
Vi förklarar hela tiden för utomstående.
"Nej, det är inte så vi gör."
Det fanns en känsla av att: "Så fungerar normal komedi."
-Ja, visst. -"Det är inte vad vi gör."
De hade en "fan ta dig"-attityd.
"Tycker jag att det är roligt så är det."
IVAN FECAN FD PROGRAMMERINGSREGISSÖR, CBC
Man visste aldrig riktigt vad de skulle göra.
En del av risken och det roliga.
Vad gör den där elaka mannen med min åsna?
Det är inte bara en dålig man, min son.
Det är Hitler.
Det gick till tv-bolaget. Här är anteckningen.
"Hitler kan knulla åsnan, men åsnan måste vara vid liv."
Ja.
-Ja. Håll honom vid liv. -Ja, och...
Det gick från Hitler knullar en död åsna till en husdjursåsna.
-Vilket är värre. -Mycket värre.
Det är värre.
Kommer till er, East York.
Etobicoke.
-Scarborough! -Bolton.
-Mississauga. -Brampton.
-Bramalea. -Pickering.
-Mississauga igen. -Tottenham.
De ville ha street cred,
men för deras alternativa ståndpunkt,
var de väldigt bra underhållare.
Jag älskar samma tjej som min vän
Men han älskar inte henne hälften så bra
Skratten kom med otrolig fart.
Jag såg en bra film igår kväll.
Den var på The Late Show.
Den var...
Vad hette den...
Vissa sketcher kommer att bli klassiker. "Citizen Kane" är en.
-Citizen Kane. -Psycho!
Handlar den om en motellägare som är galen och dödar en kvinna i duschen?
Nej. Jag sa att den handlar om en tidningsmagnat.
-Han hade en släde som hette Rosebud... -Då antar jag att det inte var Psycho.
Nej, det var inte Psycho.
-Det var Citizen Kane. -Nej, det var...
En typisk Kevin och Dave-sketch,
det handlar nästan helt om rytmer och ebbande och flödande frustrationer.
-Jag vill komma ihåg. -Låt mig lösa det här.
Jag vill komma ihåg detta själv.
-Snälla du. -Sätt dig ner!
Kevin som exploderar av ilska?
Det är så roligt. "Herregud."
Du vill ha en begravningsläkare! Du vill ha en begravningsläkare!
Det finns en tillfredsställelse som är bättre än Who's on First?
Men alla har en precision,
att se på dem håller mig ärlig.
Precis när jag trodde att jag var en precisionsartist.
"Det är jättebra."
De blev bättre för varje år.
SÄSONG TRE
Brian? Vad gör du med din pappas plånbok, älskling?
Jag letade bara efter moster Barbs telefonnummer.
Jag var en nervös 20-åring.
FRED ARMISEN KOMIKER
Och Kids in the Hall var den enda komedigruppen
som återspeglade Gen X.
Jag var ett fan.
Din gris! Din fläskbit!
Det var inte någon speciell sketch.
Det fanns bara en stämning.
Gen X är en känslighet. "Utomstående".
JANEANE GAROFALO SKÅDESPELARE OCH KOMIKER
Är ni höga? Röker ni gräs eller?
Har ni tagit droger? Sniffar ni lim?
De har en alt-rock musikkänsla med sina utfyllnadsprogram
och den svartvita 8mm, som jag alltid tyckte var cool.
Kan ni signera min knapp så att jag har en hel uppsättning signerade knappar?
-Okej. -Jag älskar er så mycket.
-Ni är bäst. -Det är klart.
Jag kommer ihåg er. Ni är Kids in the Hall, eller hur?
Jag identifierade mig med Gen X.
Det kan ha varit musiken också. Grungerörelsen.
Jag tror att vi i hög grad sågs som grungerörelsens komiska arm.
Jag flyttade till Seattle på 1990-talet. Jag var där.
På 90-talet blev det mörkt.
-Har ni gräs? -Nej. Men prova lite heroin.
Jag vill bara ha lite gräs, du vet...
Häng med i den nya världsordningen.
Kids in the Hall var som: "Det här är vi."
Folk kände igen sig i det.
-Bra show. -Gillade du den?
-Älskade den. -Behagade...
...den dina ungdomliga känslor?
Ja, den är rolig.
Förutom det om bögarna.
Kids in the Hall, under den tiden,
de var en del av det, särskilt från queer-vinkeln.
Idén om queer var fortfarande abstrakt i mångas tankar.
Det är happy hour.
Dags för en monolog.
Samlas här.
Att göra Buddy Cole var väldigt viktigt för mig.
Om någon spelade en kvinnlig homosexuell,
var det alltid en heteroperson som hånade homosexuella mäns beteende.
Det var aldrig en homosexuell man som stolt visade sin kvinnlighet.
Buddy blev ett riktigt kraftfullt vapen.
Man kan låta karaktären vara och säga saker
som skådespelaren eller författaren inte skulle våga säga.
Det är som att bli tillsagd att Satan är en bög.
Kanske är det därför Gud är sådan homofob.
Många blev kränkta av Buddy Cole. "Du kan inte... Det är fel."
De kunde inte tro att en homosexuell man
kunde spela den karaktären och inte skämmas.
Aids var något som hände andra människor.
Men ända sedan Magic Johnson insåg jag att det till och med kunde hända mig.
Vi gjorde narr av aids.
För allt jag tänkte på var aids.
Gör komedi, få inte aids.
Det var... Det var hela mitt mål att "inte få aids".
AVSLÖJAT! SEXIG BLONDIN SOM GAV MAGIC AIDS
Jag kände att det var så viktigt för oss.
Det var kraftigt att jag var heterosexuell
och kysste Scott Thompson,
mitt i aidskrisen.
Aids var fortfarande en dödsdom, och det var ett obehagligt ämne
för många människor.
Vilket är exakt varför Kids drogs till det.
Jag var inte tokig i Buddy Cole då.
När jag tittar på Buddy Cole nu tänker jag: "Först och främst..."
MICHAEL MUSTO JOURNALIST OCH BON VIVANT
"...om han är en stereotyp är han inte så långt ifrån mig."
De saker han säger är rätt perfekta.
Ge mig pinnen.
Men du är en man.
Stämplar.
Fick han folk att springa mot utgången, är det vad komedi borde göra.
Så länge som den andra halvan är kvar och skrattar.
Det är fortfarande kraftfullt att titta på det. Någon är öppet gay
och har en galen twist.
Och surrealismen som kom ur det
som han la till var vacker.
Och Buddy är en alfadrottning.
Han är aldrig den man skrattar åt. Han vinner alltid.
Touchdown!
Håll den här. Jag kommer tillbaka.
SÄSONG FYRA
Säsong fyra var vår bästa säsong för filmsketcherna.
Ambitionerna och visionerna för varje medlem i gruppen
växte exponentiellt.
Den naturliga tillväxten av talang...
JIM BIEDERMAN PRODUCENT
...och när de mognade sa jag: "Jag har en större vision."
Vi stal från det vi påverkades av när vi växte upp.
KELLY MAKIN FILMREGISSÖR
Italienskt filmskapande på 60-talet.
Coen Brothers, David Lynch.
Ska du gå redan?
Varför ger du mig inte en anledning att stanna?
Det duger.
Bryt och klart.
Det var fantastiskt. Vi började leka med perspektiv, stil,
ton och skådespeleri i komedi.
Det var en Chicken Lady-sketch
där hon träffade sin mamma.
Hon fick ett ögonblick.
-Mår du bra, älskling? -Ja. Jag minns.
Jag tänkte inte på det faktum att en komedikaraktär
i en show faktiskt kan ha djup.
Vad är det?
De gjorde bisarra, experimentella och coola saker.
Som minifilmer, nästan.
Showen började bli väldigt dyr när vi i princip försökte genomföra
det som kom direkt från författarna.
Höjdpunkten var: "Kärlek och korvar",
ett Bruce-projekt.
Jag var inne på konstiga Tarkovsky-filmer och sånt då,
och det var som...
Vi ville hela tiden ha stil...
Den handlar om en udda karaktär, som jobbar på en korvfabrik.
Jag började ta referenser.
Delicatessen, lite David Lynch,
andra östeuropeiska filmer som jag hade sett.
Det är ett väldigt visuellt stycke, inte mycket dialog.
Jag älskar det för det finns inte ett enda skämt.
Det förekommer skratt. Scott skriker: "Korvar!" vilket ger ett skratt.
Korvar!
Jag vet inte om de andra gillar den.
Det var hemskt.
Vi slösade bort två dagars produktion,
vi gjorde aldrig det.
Konstavdelningen la så mycket pengar på det,
och alla resurser
gick till sketchen som inte hade ett enda skämt.
Jag hatade det.
Det är lysande.
Det är vackert filmat.
Den mer blasé versionen var: "Det är deras regissörsrulle."
Jag behövde ett jobb efter att det här var över,
och jag tyckte det såg ut som ett roligt jobb.
Jag var en skitstövel.
Jag sa: "Jag kommer inte tillbaka om jag inte får regissera."
SÄSONG FEM
Det var mycket spänning under femte säsongen.
Bruce ville definitivt regissera.
Scott ville ha sin egen show, sin egen halvtimme,
så det var vad han förhandlade.
Välkommen till Chalet 2000.
Mitt norra hem, hemifrån.
Vid det här laget hade alla olika ambitioner.
Det var inte en sammanhållning som det hade varit.
Det var svårt att veta den bästa strategin för alla.
-Kom igen! -Din jävel, ta honom!
"Avbryt den sketchen, så jag kan göra vad jag vill göra."
Sånt pågick hela tiden.
Vi skrek på varandra och kallade varandra hemska namn,
vi fick raserianfall och stormade iväg.
Scott var bra på det för han hade ett rasande humör.
Mark och Bruce var otroliga på det.
Bruce var tuff.
Han försökte kontrollera saker.
Jag sa: "Mitt sätt. Jag är bättre. Fler scener."
Bruce och jag började spotta på varandra.
Det small nästan för han är en påträngande liten jävel.
Och det är jag också, på mitt eget lilla sätt.
Vi hade ingen sund mekanism för att fatta beslut,
så det var ansträngande.
Ingenting är mer utmattande än sketchkomedi,
och det finns inget mer ansträngande
än att vara de fem killarna som måste skriva under på allt.
Jag var så stressad och arg.
Det ringde i öronen på kvällen när jag gick och la mig.
Vi gjorde tv, turnerade, skrev, vi slutade aldrig.
Känslomässigt kunde vi inte göra det. Vi kunde inte göra det längre.
Vi hade ett möte där vi pratade om det:
"Vi borde nog sluta."
Vi visste inte hur länge vi kunde fortsätta.
Jag sa: "Låt oss göra en säsong till."
Jag var karaktärskillen.
Jag gjorde konstigare och mer specifika karaktärer,
många av dem på filmer som såg bra ut, och jag var inte trött än,
jag hade ingen ambition.
Mark ville fortsätta,
men vi andra sa åt honom: "Vi kan inte."
"Vi kan inte göra det här mer."
-Ursäkta mig? -Scott.
Jag kommer att sakna det här så mycket.
Att vi inte försökte göra en säsong till
tog en sten från hjärtat,
och vi njöt faktiskt av det igen.
Det kändes som att vi kunde andas.
Ett stort kapitel i vårt liv var över.
Vi hade gjort rolig komedi.
De kunde inte få mig att hålla tyst.
Partyfolk i huset säg: "Ja!"
Vi tar er till en tv-studio i Toronto.
Kids in the Hall spelade in sin sista show där.
SERIEFINAL 1994
Fem minuter kvar.
-Fem minuter. -Ja.
Kom igen.
Det var fint sagt.
Ha en bra show.
Det här är inte slutet.
Nej, det är inte ens början på slutet.
Men det är kanske slutet på början.
Finalen var supergripande, och de gjorde det väldigt väldigt teatraliskt.
Vi kräver att ni alla lämnar in era säkerhetskort.
Era kaffemuggar.
Och era peruker.
-Vad... Kom igen, det är... -Adiós.
Jag glömde vems idé det var.
Inte min, men det var fantastiskt.
Det sa mycket i en snabb rörelse.
-Hejdå! -Hejdå!
Det var otroligt rörande.
JIM BIEDERMAN PRODUCENT
Det var ledsamt.
Man tittade och insåg att "det är över".
Det var tråkigt. Ja, jag blir tårögd.
Vissa människor grät och andra kramades, och jag...
Jag blev bara stel. Det är vad en vit kristen man gör.
Tack och lov att det äntligen är över.
Vi byggde upp vår karriär efter tv.
Bäst att slå till medan järnet är varmt.
Vi ville följa Python-modellen.
Som en sketch-trupp fanns det bara en förebild, Monty Python.
Monty Python gjorde några säsonger av ett tv-program
och en film vart tredje eller fjärde år.
Efter att serien var över tog vi alla en kort semester,
och sen kom vi tillbaka och försökte komma med idéer till filmer.
Vi var fortfarande för trötta.
Och plötsligt, för första gången, var vi oroliga för...
"Vad kommer härnäst och vad ska vi göra?"
"Tänk om det inte fungerar?"
Jag hade ett litet barn och en gravid fru.
Jag hade snabbt minskande besparingar.
Jag fick en chans att göra NewsRadio-piloten.
Vi hade en turnébåt, och för att jag skulle kunna göra
NewsRadio-piloten var vi tvungna att flytta en show i New York.
Jag erbjöd mig att betala för returbiljetter.
Vi var mindre tillmötesgående:
"Vad är reglerna?" om man bara kan bryta sig ur truppen.
Vi var unga. Ettriga.
Dave och jag var bästa vänner.
Om truppen splittrades skulle det bli Dave och jag.
Kevin var värst,
han ville att jag skulle avböja piloten.
Jag sa bara: "Det är galet. Jag tänker inte göra det."
Jag fasade att gå till författarrummet med The Kids in the Hall.
Problemet var, då det var en film,
att jag höll med Mark och Bruce.
Det var jag som förändrade dynamiken.
Jag var problemet.
Alla hade aldrig skrivit tillsammans.
Det blev diskussioner om vad vi skulle göra,
hur står vi för det vi tror på,
medan vi gör en Hollywood-film?
Jag älskade manuset.
Men den hade inte det som skulle få en studio att säga...
"Vi är så ivriga."
Vi slogs om manuset med Paramount.
De lät oss inte göra det vi ville göra.
Och vi skrev så många utkast.
Jag gillade inte att vi skyndade att möta Paramounts deadline.
Ingen lyssnade
för de var arga för att jag gjorde NewsRadio.
Vi kom inte överens
och mina idéer kom inte med i manuset.
Jag sa: "Jag ska minimera vad jag gör."
"För jag vill inte vara med dem."
Vår chef ringde: "De kommer inte att göra filmen."
"Paramount hatar manuset."
Om ni inte skriver under kommer ingen att få betalt för manuset.
Jag sa: "Jag skriver på kontrakten."
Lauren övertalade Paramount att göra det.
Jag visste inte att Dave var så olycklig.
Jag tänkte: "En film för Paramount, självklart gör man det."
Sedan vägrar han och det kommer advokater.
Så vi var tvungna att stämma honom för att han skulle komma och göra filmen.
Kändes det som ett svek eller var det...
Jag kände inte det som ett svek. Det var ett svek.
-Och tagning! -Tagning!
Ja. Wayne, hejdå.
Wayne, hejdå, älskling.
Produktionen var hemsk.
Ingen av oss pratade som vänner längre.
De hängde i varandras trailers.
Daves trailer var längre ner i kvarteret.
Ingen gick dit, det var den dåliga sidan av stan.
Största klyftan var mellan Kevin och Dave.
De gjorde slut på riktigt.
De sa hemska saker till varandra. Jag sa några hemska saker till Dave.
Det var inte vackert.
Det var hemskt.
Jag vill inte säga något om Dave Foley-situationen,
men det är ganska allvarligt.
Inget är sant, ryktena ni hört,
-men det är bra. Ingen... -Det är bra.
Nej, ingen slutade i truppen, det är löjligt.
-Löjligt. -Vi är fem glada killar.
Finns det ingen sås?
Jag pratade inte med Dave under filmandet av Brain Candy.
Bara när vi hade kameran på oss.
Det störde aldrig vårt arbete.
Allt mellan tagning och bryt var fortfarande felfritt.
Största anledningen till truppens relation till Dave var jag.
Det var en hemsk känsla när man gjorde en komedi.
En komedi om depression,
och vibbarna fick deprimerande saker att hända.
Det hände mycket i allas personliga liv...
...vilket gjorde det riktigt jobbigt.
Min fru lämnade mig för några månader sedan på grund av filmen,
och jag har kastat mig runt i sängen på natten över det.
Vi var alla deprimerade.
Min bror dog.
Min bror begick självmord.
Filmen hjälpte eftersom jag hade något att göra,
men jag var trasig.
-Ta bort den från mig. -Varför? Jag är här för ett jobb.
För jag ska sparka den över ditt jävla huvud i vattnet.
Det finns för många jävla människor.
Varje dag har varit himmelsk hittills. Det här är den enda dåliga dagen.
Skämtet är att alla har varit dåliga dagar.
Vi jobbade så hårt med filmen, det var inte kul.
Jag sa till Kevin: "Om det här ger 100 miljoner dollar,"
"är det inte värt det." Det var så svårt.
Det var en katastrof, ekonomiskt.
Ett fåtal kritiker gillade den.
De som gillade den, älskade den, men de som hatade den, hatade den.
På ett sätt var det...personligt.
Jag tyckte den här filmen var hemsk!
Hemsk! Fruktansvärd! Korkad! Idiotisk!
Olustig! Smärtsam!
Katastrofen med Brain Candy fick oss att tänka: "Vi är klara."
Misslyckanden är svårt att ta.
När man väl har smakat det vill man inte smaka det igen.
Vid den tidpunkten var det svårt att få ihop Humpty Dumpty igen.
En grupp män som försöker lösa något är en märklig sak.
Vi hade alla problem med att förstå
att vi var en del av en grupp som var större än vi var.
Vi hade varit tillsammans i ett decennium vid det här laget.
Det var naturligt att vi ville gå vår väg.
Jag var vilsen.
Det var nog det svåraste i mitt liv.
Jag var definitivt ute ur truppen.
Jag var utanför truppen före Brain Candy och jag sa:
"Tack för tio trevliga år. Vi ses."
Jag antar att det är så här det blir.
Kids in the Hall är över nu.
Hej, allihopa.
Få inte panik.
Jag menar, jag krossar bara ditt huvud.
Denna Fars dag tillbringar Comedy Central 12 timmar med våra favoritkids,
The Kids in the Hall.
Comedy Central gjorde något, som var till stor hjälp för showen,
de gjorde maraton av det.
Och det väckte verkligen USA:s intresse för showen.
Vi födde dem inte, men vi älskar dem som våra egna.
Titta på Father's Day with The Kids,
ett 12-timmars maraton, 21 juni, med början mitt på dagen.
Showerna hade en stor attraktion bland ungdomar.
DAVID HIMELFARB ADVOKAT OCH MANAGER
Barnen rökte gräs och tittade på programmet.
Jag håller in det.
Plötsligt förde Comedy Central oss till en helt ny publik.
Jag upptäckte Comedy Central och Kids in the Hall.
ERIC MCCORMACK SKÅDESPELARE
Mark var en vampyr som hade tagit hem Scott
och skulle tydligen knulla honom
och Scott förstod inte vad som pågick.
När han insåg att vampyren var ute efter honom,
sa han: "Jag måste säga..."
Jag gör ingenting.
-Du kommer, eller hur? -Ja.
Bra.
Jag tänkte...
"Hur fan kunde de säga det?"
"Tittar någon på samma sak som jag?"
I sovrummet slår jag på tv:n och ser på The Kids in the Hall,
och jag tittade
med gapande mun. Som en 16-åring...
JAY BARUCHEL SKÅDESPELARE, FÖRFATTARE OCH REGISSÖR
Jag särar inte för några rosor.
Herregud!
De gjorde det!
Titta, där går en med läderkläder och piercade bröstvårtor.
Hallå.
Där är en läderklädd man som visar skinkorna.
Titta, där går en älskarinna med sin slav.
Jag var en queer-unge som såg repriserna.
MAE MARTIN KOMIKER
Jag tänkte: "Det här är fantastiskt."
De var anarkistiska och rebelliska och bröt mot alla regler.
Ja, det förbluffade mitt lilla sinne.
Det första jag gjorde online var att leta efter Kids in the Hall.
Det fanns en nyhetsgrupp för Kids in the Hall
som kallades: "alt.TV.kids-in-hall."
TAVIE PHILLIPS SOCIAL MEDIECHEF
Vi talade samma språk, citaten, referenserna.
JAG ÄLSKAR BRAIN CANDY!
Vi ville inte se dem splittras.
Vi var fortfarande där för magin med de fem,
pratade om det hela tiden.
Om de inte återförenas, hoppar jag från en bro.
Tyst, tack. Tyst!
Vi hade alla framgång.
Dave på NewsRadio.
Han var stjärnan.
Jag gjorde Larry Sanders, vilket är en otrolig show.
Bruce hade regisserat filmer.
Mark hade varit på Saturday Night Live.
Kevin är som en tecknad figurgud.
Ingenting var som Kids in the Hall.
Kulten vi blev,
det var som ett tyst tåg med tyst motor.
Advokaterna sa: "Intill Saturday Night Live,"
"är ni näst högst rankade på Comedy Central."
Det kändes otroligt.
Kevin och Scott bodde i LA. Jag ringde Kevin...
...och vi började gradvis läka vår vänskap.
Sedan började vi två umgås med Scott.
Mina herrar...
Pappa hade just haft en stroke. De frågade: "Dricker han?"
Jag sa: "Ja."
"Hans suphand blev inte förlamad, han mår bra."
Vi skrattade och jag tror...
Jag vet att jag började tänka...
"Vi kan göra det här."
Och så närmade vi oss varandra igen.
Det är något speciellt med The Kids in the Hall.
Kemin kan de inte få någon annanstans.
Jag ringde killarna:
"Ge mig befogenhet att gå ut och be om ett erbjudande till er."
Den första turnén fick vi ett konferenssamtal,
och jag minns Scott, som har världens sämsta affärssinne,
han sa: "Vi ska väl inte försöka tjäna pengar på det här?"
Jag skulle liksom inte ha något emot att tjäna lite pengar.
Sedan säger han på slutet: "Jag trodde att lönen skulle vara bättre."
Titta på blixten. Det här är ganska bra.
Det sålde slut direkt.
THE KIDS IN THE HALL 21 & 22 JANUARI 2000
Man köpte biljetter på Comedy Central, det sålde slut.
Min mamma meddelade
att hon fått biljetter till Massey Hall, The Kids in the Hall.
Jag kom dit och atmosfären var elektrisk.
Publiken var så mångsidig och queer och ung och cool.
Det kändes som det coolaste i världen.
Jag ville göra komedi
och jag tänkte: "Om det är så här, då är det här livet."
Ha en bra show.
DUCKA
The Kids in the Hall var en otrolig liveakt.
Jag skulle säga att de är bättre på scenen än på film.
Så för dem att omgruppera och göra turnén år 2000,
skulle självklart bli spännande.
Jag insåg: "Herregud,"
"det finns en otrolig fanbas där ute."
Det var inte förrän på turnén som vi såg vad som hade pågått,
att vi hade blivit som en basvara.
Lämna denna snälla homosexuella ifred.
Ursäkta mig. Mår du bra?
Stick, glädjedödare!
Det är Kathie!
Lätt att slå, svår att döda.
För Reg.
Första turnén var fantastisk.
Vi insåg att vi hade en stor publik.
Det var kul!
Definitivt rockshow-energi.
Folk satte upp handtecken och skrek,
"Hell Satan!"
De är som Iron Maiden.
De kan fortfarande köra hårt, oavsett vad.
De flesta komiker skulle hellre ha varit i ett rockband.
Varje rockband vill vara med i en komeditrupp.
Det var galet!
TACK
Vi har varit beroende av det sen dess.
Och mitt barnbarn, Janey...
Är Janey död?
-Vad tyckte du om föreställningen? -Det var häftigt.
Vi kom 2002 när de var här sist.
Hur stora fans är ni?
Vi har alla DVD-skivor som finns ute just nu.
Det var den största samlingen av freaks och nördar man någonsin sett.
Man åkte från stad till stad
och man såg samma människor från alla olika grupper komma fram.
Goth-tjejer med pappaproblem.
Fyrtioettåriga.
-Knäppisar. -Ja.
Vi tog in utomstående.
Och vi är många.
Sketchkomiker. De är töntar, förlorare.
De är ett gäng nördar.
Det otroliga med The Kids in the Hall är att de gjorde sketcher coolt.
Att vi gjorde live-turnéer, som vi startade 2000,
och vi gjorde några,
förde oss samman, som showen inte kunde.
Så vi gillade varandra mer än någonsin.
Jag tror att vi är på en bra plats.
Vid den tredje turnén, vill vi inte stagnera,
vi hade helt nya sketcher. Det var spännande.
Det gick lika bra som vår bästa show.
Vi tänkte: "Sketcherna var bra,"
"som vi skrev för turnéerna. Vi kan skriva andra."
Därför gjorde vi Death Comes to Town.
Jag antar att helvetet frös. De är tillbaka.
Hur dramatisk kan man bli?
Vi är mörka komiker och vad är mörkare än döden?
Vi är nog hemligt besatta av den.
Jag hoppas det sista jag säger på denna jord,
är ett skämt, inte jag älskar dig.
Låt inte musiken dö.
Vi lämnar dig inte. Det gör vi inte.
Och byt inte ut mig.
Döden är i sig rolig eftersom den förnekar allt annat.
Döden borde påminna en om
att allt annat med livet är absurt och i grunden meningslöst.
Så jag sugs in i det.
Jag är ledsen om min döds- och återfödelseberättelse uttråkade dig.
Om jag hade haft tuttar i min historia kanske du hade varit mer intresserad.
-Skulle döden och tuttar vara intressant? -Vänta lite.
Det ultimata skämtet i livet är att man kommer att dö.
Det är poängen.
Jag har accepterat sedan jag var ung
att vi inte vet vad som finns runt hörnet.
BRAMPTON CENTENNIAL GYMNASIESKOLA
En ung man beväpnad med två automatgevär gick igenom salarna
i den här skolan i morse och sköt på alla som rörde sig.
Jag var med om en skolskjutning när jag var pojke.
Inom tio minuter var en lärare, en elev och den beväpnade pojken döda
och 14 elever var skadade.
Margaret Wright, jag tror att det var hennes första år som lärare,
blev mördad.
Av pojken bakom mig.
Skolskjutningen formade hans barndom.
Man kan föreställa sig traumat en skolskjutning orsakar.
De var inte vanliga då, och det var chockerande.
Man kommer nog inte över traumat.
När vi gjorde Death Comes to Town,
hade jag ont i magen.
Jag tänker alltid på kulan som missade mig som barn.
Jag tänker alltid på att den följer mig.
Följer mig, följer mig
tills jag till slut blir skjuten.
Jag visste att det var något hemskt.
Läkaren sa: "Du har non-Hodgkins magsäckslymfom."
Det är en väldigt elakartad cancer som dödar en väldigt snabbt.
Okej.
Jag gick med Scott på hans första cellgiftsbehandlingar.
Det var en ganska stor sannolikhet att han skulle dö.
Hela inspelningen av Death Comes to Town pågick under min cancerbehandling.
Vi kunde ha sagt till CBC: "Kan vi vänta sex månader?"
Men vi kände: "Nej", det hade varit undermåligt för honom.
Scotts syn och vår syn var ett bättre sätt att tillbringa tiden,
vi gjorde det vi älskade att göra mest.
-Scott? Var är vi? -Ja.
Vi står här i North Bay, Ontario.
Förbereder oss för dag två av vår inspelning, Death Comes to Town.
För mig kände jag: "Jag måste göra det här."
"Det kan vara det sista jag gör."
Bravo mark.
-Kan jag börja om? -Ja.
Vi visste inte hur det skulle påverka honom fysiskt,
om han ens kunde göra uppträdandet.
Först, var det konstigt,
och svårt att veta hur man skulle hjälpa honom.
För han bröt ihop och grät mycket.
Jag är inte bra på att trösta folk,
jag dummade mig och han muntrade upp sig lite.
Kevin, Scott och jag bodde alla i samma grupp av stugor
vid Lake Nipissing.
Vi satt alla ute på stranden och drack, och pratade och gjorde upp en eld,
vi hade otroliga kvällar tillsammans.
Allt gick fel.
Min vadmuskel svullnade. Jag kunde inte ens gå.
Vi gör en show om döden, och jag förföljs av döden.
Jag grät mycket.
Jag var ledsen.
Jag var rädd. Det var skrämmande.
Jag minns när vi övade och han kom in.
Han hade en hatt på sig och såg äldre ut än han gör nu.
Jag minns att han gick och lade sig på en futon
och han började gråta,
och jag gick över och...
Förlåt.
Jag la mig ner med honom och jag höll om honom, vaggade honom.
Och jag sa: "Du kommer inte att dö."
Mark kommer att dö, för han skickar så mycket jävla vin."
"Vet du vem som kommer att dö?"
"Dave kommer att dö för hans ex-fru kommer att döda honom.
"Vet du vad som händer med Kevin?
"Hjärtat kommer att sprängas under en improvisation.
"Vet du hur jag ska dö? Jag kommer att jobba ihjäl mig.
"Du kommer att dö sist."
-Nu kör vi. -Redo?
Kom in hit.
Det finns inget bättre
än att stå vid dödens rand och vinna.
KEMOTERAPIKLOCKAN
-Ring klockan. -Nu kör vi.
-Redo? -Ja.
GRATTIS
Jag hade sönder den.
Du vet bara inte
Tror jag ska förklara showen
Vi är the Kids In the Hall
ÅTERFÖRENINGSTURNÉ 2015
Du kanske är här bara på grund av regn
Snart tror jag att jag ska förklara
Vi är the Kids In the Hall
De stärker missanpassade och utomstående,
de är anti-auktoritet.
De gör mig stolt att vara kanadensare.
Många scener är tidlösa.
Jag tror inte att någon har lyckats som de har gjort.
Det är galet att det finns ungar
som inte känner till Kids in the Hall.
Jag skulle ställa deras intellekt och deras talanger mot vem som helst
i världen.
Vi spelade på en klubb som heter Rivoli
Lorne Michaels upptäckte oss
Och gillade inte tre av ungarna
Det bästa av deras arbete är verkligen i framkanten av komedi.
The Kids in the Hall
kommer att ses som en av de största sketchtrupperna genom tiderna.
Vi är showen som din farfar berättat om
Åldrande Kids in the Hall
Få hans reaktion!
Få hans reaktion.
-Berätta. -Redo.
Kids in the Hall var och är
efterföljarna till Monty Python.
OMSTART 2022
Vi slutar inte
Tills en av oss dör
Förmodligen Dave
Okej, vänta.
Kamera.
Bild.
Vad kommer att spelas på din begravning, Mark?
Jag vet inte.
Mark, du är i bild. Förbered jorden. Och...jord.
Det beror på. Blir det dimma på min begravning?
Troligen.
Bara en ensam
-appalachisk fiol. -En ton?
Som spelar en ton.
Vi älskar varandra. Det är nyckeln.
Jag skulle inte ha klarat det om ni inte hade skrivit
de där små, perfekta små rollerna åt mig.
Man har tur i sitt liv om man hittar
två eller tre personer som man blir vän med.
Men att hitta fyra till personer är ett mirakel.
Kids in the Hall är en kärlekshistoria. De fyra värsta personerna
man någonsin tvingas att älska i 40 år.
Jag ska spela T. Rex på Scotts begravning.
T. Rex?
-Metallgurun, är det sant? -Jag antar det.
Jag kan inte låten, men den betyder mycket.
Jag ska inte ha en begravning,
bara en visning av Duck Soup. Och det är allt.
Fortsätt.
I början handlade det om: "Kan jag få dessa fyra att skratta?"
Kids in the Hall är min publik för livet.
Jag fick med ordet "publik" där.
Bästa namnet någonsin.
Jag skulle säga: "Jag är ledsen."
-För döden eller för livet? -För mitt liv.
Förlåt.
De är många saker. De är en familj, räddning.
De är ett slut på ensamheten
och ingen förstår mig så bra som de fyra.
Det finns en sådan medkänsla för varandra nu. Och...
Vi kommer att fortsätta göra det tills vi inte kan mer.
Bryt.
Det här är inte slutet.
Nej, det är inte ens början på slutet.
Du är inte en vän.
Ni är inte en vän, ni är skojare.
De kallar det en omstart, men vi ser det som den sjätte säsongen.
Att göra ett tv-program är skönt för alla.
Vi har inte denna frihet annars.
Det är vi mot världen igen.
Det är så spännande!
Undertexter: Julia Norlander
Kreativ ledare Bachar Haj Bakir