שירות המז"פ של משטרת שיקגו -
לך תזדיין -
הוא שם את זה כאן. אלא מי?
אתה חושב שראסטי שם את זה שם?
מי מלבדו נואש כל כך?
אתה בסדר, טומי?
לא.
היא מתחרפנת, אבל אני אקח אותה למעלה.
היי, מה קורה?
מה?
זה נלקח למעבדה ונבדק?
כן. אין דנ"א או טביעות אצבעות. נראה שזה נוקה.
ואיך אפשר לדעת שזה באמת הדוקרן של קרולין?
אנחנו לא יודעים. אולי אתה יודע.
- לך תזדיין. - ויש את זה.
זה לא מוכיח שום דבר, טומי.
זה מוכיח שמישהו מנסה להפחיד אותי או להפליל אותי.
זה מוכיח את הבוז שמישהו רוחש לי.
זו ראיה לייאוש של מישהו.
אתה אומר שאתה רוצה להציג את זה כראיה?
איך אוכל? אין לדעת מאיפה זה הגיע, זה לא מזכה מאשמה,
אפשר להוכיח רק שזה דוקרן אש, לא דוקרן האש המסוים.
מה עם עוזרת הבית? היא יכולה לזהות אותו?
זימנו אותה. היא אמרה שזה נראה זהה,
זה מאותה הערכה, אבל זה כל מה שהיא יכלה להגיד.
ואמרת שבדקו היטב את הדירה שלך?
כן. לא נמצאו דנ"א או טביעות אצבעות. עבודה מוקפדת.
פריצה?
לא, אני משאיר את הדלת הצדדית פתוחה. יש לי חתולה.
לפעמים כשאני עובד עד מאוחר,
אני מבקש מהשכן לבדוק מה שלומה.
יש לך חתולה?
- כן. - בסדר, תנו לי לחשוב.
אשמח לבטל את זה. שוב. להכריז על פסילת משפט.
למישהו יש דעה לגבי זה?
התביעה מוכנה להמשיך.
אנחנו רק חושבים שהמושבעים צריכים לדעת את המצב.
אפשר להגיד להם שאסור לראות בזה ראיה.
מה עם קולדוול?
למה שקולדוול ירצה להפליל את טומי?
- כי עצבנת אותו... - כדי להסיר את החשד ממך?
כבודה, אני צריך רגע עם מרשי. תודה.
- תודה, כבודה. - זו שאלה מטופשת. כן.
תחקרתם אותו? זו השאלה היחידה שלי.
ראסטי, תירגע. ראסטי...
זה פשוט...
תירגע.
אנחנו לא רוצים שזה יוגש כראיה. אפילו לא שיוזכר.
עם או בלי הנחיה.
אבל זה עשוי ליצור ספק.
למה שטומי יגיש את זה אם הוא לא דובר אמת?
העובדה שהדוקרן בידיו הרי לא תורמת לטיעון שלו.
ועוד עם פתק, "לך תזדיין"? התחושה היא שזה שתול.
מתי לאחרונה כתובע אמרת,
"היי, מצאתי את כלי הרצח במטבח שלי"?
כן, אני מסכימה. זה לא עוזר.
חוץ מזה, אם אנחנו רוצים שליאם ריינולדס יישאר אפשרות,
- זה פוגע בנרטיב הזה. אתה... - בסדר, אז עכשיו
את רוצה לשמור על ליאם ריינולדס כאפשרות?
- יש לו מניע להפליל את טומי. - אז צריך לפחות לחקור את קולדוול.
- למה לו לנסות לפגוע במולטו? - אני...
מי יודע? למי אכפת?
האמת היא לא העניין.
העניין הוא יצירת ספק סביר.
תקשיב לי.
אם המושבעים האלה יחשבו שזה נשתל, וסביר להניח שזה מה שיחשבו,
הם לא יחשבו על קולדוול, הם יחשבו עליך.
אז הם מתכוונים לא להזכיר את זה בכלל?
זו לא ראיה קבילה ואולי טוב שכך.
זה עלול להוציא אותי רע כי היה לי מניע.
אבל מה אם זה יודלף לתקשורת?
כלומר, אם זה תורם לתביעה,
איזו סיבה יש לטומי לא להדליף את זה?
אם זה יתפרסם, סביר להניח שזה יוביל לפסילת משפט
וזה לא מה שהוא רוצה. הוא חושב שהוא מנצח.
ואתה אומר שהם לא יודעים בכלל אם זה הדוקרן האמיתי.
זה כן.
יש מעין שבב בידית. זיהיתי אותו.
- אמרת להם את זה? - לא.
השתמשתי בו פעם שם כדי להדליק את האש.
תודה לאל שלא היו עליו טביעות אצבעות.
- היי. - היי.
מה קרה?
אתה יכול להוציא את זה? אני כבר בא.
כן.
אם אדם אכל ומת ב-20 הדקות שלאחר מכן,
רוב המזון נמצא עדיין בקיבה שלו.
חלקו עבר לתריסריון, השער למעי הגס.
והאם היה מזון בקיבה של קרולין פולימוס
- כשמתה? - לא.
וכמה זמן לוקח לקיבה של אדם להתרוקן?
נוזלים ומזון נוזלי עוזבים את הקיבה מהר יחסית
בתוך פחות משעתיים. אבל חלבונים ושומנים, כשעתיים וחצי.
אורז ושעועית, כשלוש.
ג'ולי וונטון -
בקבלה משעה 20:27
כתוב שעוף קונג פאו וסרטן רנגון
הגיעו לביתה של מיס פולימוס ב-20:55.
- כן. - ובעת מותה
- הקיבה שלה הייתה ריקה לגמרי? - כן.
אך ד"ר קומגאי קבע שהיא מתה בסביבות 22:00.
הוא טועה. בעיניי שעת המוות היא בין 01:00 ל-03:00.
איך הוא יכול היה לפספס בזמן רב כל כך?
אין לי מושג. כדי שהקיבה שלה תהיה ריקה,
היו צריכות לעבור לפחות ארבע שעות מאז שאכלה.
מה אם היא לא אכלה את הרנגון?
היא הזמינה אותו, הוא הגיע.
את יכולה לפסול את ההנחה שמישהו הגיע בערך באותה השעה
והרג אותה לפני שהספיקה לאכול?
הייתה קופסה חצי אכולה של אוכל סיני במטבח, אז...
מצאת ראיות למזון סיני בתריסריון שלה?
היו ראיות למזון כלשהו בתריסריון שלה.
ייתכן שזו הייתה ארוחת הצהריים שלה?
אפשר לומר שהכול אפשרי.
האם את יכולה לקבוע בוודאות רפואית שהקורבן אכלה אוכל סיני?
לא.
תודה.
אז רק כדי שיהיה ברור,
העבודה היחידה שלך כרגע היא עדה מומחית לצוותי סנגוריה?
את מקבלת דוח, את מוסרת דעה
ואז סנגורים מחליטים אם להשתמש בך או לא
ואם את לא מביעה דעה שתורמת לסנגוריה,
- לא שוכרים את שירותייך? - אני אשת מקצוע.
את עדת סנגוריה מקצועית שמקבלת תשלום
רק אם את מביעה דעה שתורמת לסנגוריה
והדעה שלך היום עוסקת בשעת מוות על סמך תכולת קיבה
שמבוססת על ההנחה שהקורבן אכלה אוכל סיני ב-22:00.
אבל את לא יכולה לקבוע בוודאות רפואית, או אפילו לטעון שסביר להניח שהיא אכן אכלה.
אני צודק? תודה.
בסדר. בואו נניח שהצלחנו היום
לגרום למושבעים להאמין, או לפחות לשקול את העובדה
שקרולין נרצחה בחצות או מאוחר יותר.
עלינו להוכיח שהיית בבית בשעה הזו. אנחנו יכולים לעשות את זה?
אני יכולה לעשות את זה. אני יכולה לערוב לו.
אסור לנו לזמן אותה.
למה לא?
כי את משוחדת וכי את מספקת להם הזדמנות קלה
להציג את בעלך שוב באור שלילי.
"האם נכון לומר, גברת סביץ',
שלא ידעת שהוא שוכב עם הקורבן?"
"האם נכון לומר, גברת סביץ',
שגם אחרי שאמר שהרומן הסתיים הוא התחיל שוב?"
"האם נכון לומר שהוא לא שיתף אותך בעובדה
שהיה שם בלילה שבו נרצחה?
שהוא הכניס אותה להיריון?"
"האם מערכת היחסים ביניכם הייתה פתוחה, גברת סביץ'?"
"האם הוא יודע הכול עלייך?"
"לכולנו יש סודות.
האם הוא יודע על קליפטון, הברמן השכונתי הידידותי?"
מה נסגר?
אתם עוקבים אחריי?
אנחנו שוכרים לפעמים חוקרים פרטיים מתוך הנחה שהאמת יכולה לתרום לנו.
לפעמים היא תורמת.
נסיים.
יש לנו ספק סביר. למה להסתכן?
אני חושב שאני מסכים איתך.
ואני אנאם את נאום הסיום.
לא.
לא. עם זה יש לי בעיה.
- אלה החיים שלי. אני אנאם את נאום הסיום. - ראסטי,
אתה חסר כל אמינות מול חבר המושבעים הזה.
למה שיאמינו למילה שיוצאת לך מהפה בשלב הזה?
כלומר, אלוהים אדירים.
במיין, המקום שממנו אני בא, אילו היית יוצא להאכיל חזירים,
היית צריך לבקש ממישהו אחר לקרוא להם. אלוהים.
אני אנאם. ואני רוצה להגיד עוד משהו. עם ספק מהמושבעים אין לי בעיה.
אבל ספק מעורכי הדין שלי, זה לא עובד.
ומהחבר הכי טוב שלי, גם זה לא עובד.
אתה צריך לפרוש.
זה לא אפשרי.
בטח שזה אפשרי. אם הוא מסרב לשמוע בעצתך...
השופטת ליטל לא תשחרר אותי בשלב הזה.
זה ייחשב הטיה.
הוא לא בסדר בראש.
בסדר בראש או לא, חף מפשע או לא, הוא יהיה מוכן.
מותק, המשפט הזה כבר כמעט הרג אותך פעם אחת.
אחרי זה אפרוש. אני מבטיח.
אצא להליכות, אכסח את הדשא, אשתה איתך תה קר,
אהיה כמו מחזה של תורנטון ויילדר ואאמץ את הרגיל, אבל...
אנחנו רחוקים מאוד מזה כרגע.
אין ראיות מוחשיות, ראיות מז"פ או עדויות ראייה.
ניקו דלה גוארדיה...
ויש גם את ליאם ריינולדס...
קולדוול, אחרים שלא נחקרו...
אני מההתחלה...
קורבן. גם אני.
זה בדיוק מה ש...
בכל 15 שנותיי כתובע בעיר הנפלאה הזו, מעולם לא...
פסילת משפט, הוא אמר לכם שהיו לו רגשות כלפי הקורבן.
אז גם לי. אהבתי אותה מאוד.
אני מתגעגע אליה מאוד ואני רוצה לדעת מי עשה את זה,
באותה המידה שרבים מכם. ואני מבין...
היי.
אני רק מתאמן בנאום הסיום שלי.
אני רואה.
אתה זקוק לעזרה?
עשיתי קורס באסטרונומיה
אז אני יכולה לזהות אם משהו מגיע מעולם אחר.
הגם את, בתי?
הוא היה די מטורף בסוף, אתה יודע.
את יודעת, כל החברים שלו בגדו בו.
זה עלול לעצבן אדם.
אבא, באמת...
נאום הסיכום?
אימא שלך שלחה אותך לכאן?
אני הסיכוי הטוב ביותר של עצמי, ג'יי.
יש לי ניסיון בזה.
זה קטן עליי.
בסדר.
תתמקד בדברים הבסיסיים.
אל תתחיל להגיד שטומי הוא הרוצח האמיתי...
או ליאם ריינולדס או הגרוש שלה.
אתה שומע אותי?
ראסטי?
כן, אני שומע אותך.
בסדר.
עכשיו נשמע את הסנגוריה.
שמי, כפי שאתם כבר יודעים, הוא ראסטי סביץ'.
אני הנאשם.
נאשם ברצח.
הכאב הכרוך בצורך לומר זאת בחדר הזה...
מול אשתי והילדים שלי...
הראיות הוכיחו שבגדתי במשפחה שלי,
האנשים האהובים עליי יותר מכול.
לעולם לא אוכל לבטל את הסבל שגרמתי לאשתי
וסביר להניח שלעולם לא אזכה שוב בכבוד של הילדים שלי.
אבל הראיות לא הוכיחו שרצחתי את קרולין פולימוס
כי לא רצחתי אותה.
ניהלתי רומן עם קרולין, רומן ששמרתי בסוד.
הכנסתי אותה להיריון ואת זה גיליתי רק אחרי מותה.
והייתי שם באותו הלילה, כשם שהייתי שם בלילות אחרים,
אבל אלה הדברים היחידים שהראיות יכלו להוכיח.
לא היו עדי ראייה, לא נמצאו דם
או ראיות מז"פ על גופי, על הבגדים שלי, במכונית שלי, בביתי.
טביעות האצבעות שלי נמצאו בדירה שלה
כי הייתי שם באותו הלילה וגם בלילות אחרים,
אבל רק את זה יכלו הראיות להוכיח.
עכשיו, טומי מולטו, עמד כאן בתחילת המשפט
ואמר לכם שהיו לו רגשות כלפי הקורבן.
גם לי.
היא הייתה חשובה לי מאוד.
אני אהבתי אותה מאוד.
ואני מתגעגע אליה מאוד.
ואני, כמו רבים אחרים, רוצה לדעת מי עשה את זה.
אני רוצה לתפוס את מי שעשה את זה.
כמו המשטרה, כמו התובע המחוזי, טומי מולטו,
רוצה עד כדי כך, שאף שאינו בטוח,
הוא יתפשר על האפשרות השנייה הכי טובה, במקרה הזה, אני.
ואני בהחלט מתאים לתפקיד.
הראיות הנסיבתיות מצביעות עליי. אני מודה.
אבל לא רק עליי.
היו אחרים שהיו מקובעים על קרולין.
יש את מייקל קולדוול, בנה של הקורבן,
שגם הוא היה שם באותו הלילה.
גם הוא כעס מאוד על אימא שלו
והייתה לו גישה לתיק באני דייוויס.
עכשיו, הבגדים שלו, גופו וביתו לא נבדקו.
לא הוצא צו נגד אביו, דלטון קולדוול,
שגם הוא כעס מאוד על הקורבן
ושייתכן שהייתה לו גישה לתיק באני דייוויס.
האם הראיות האלה מוכיחות שמייקל קולדוול
או דלטון קולדוול רצחו את קרולין פולימוס?
ברור שלא, אבל זה בהחלט מעורר תהיות.
אני עומד למשפט, אני משוחד.
אבל אני אומר לכם שב-15 שנות עבודתי כתובע
בעיר הנפלאה הזו, אני אומר לכם,
לא הייתי מאשים אדם
בלי לעמוד בנטל ההוכחה,
וזה בדיוק מה שהתביעה עשתה כאן.
הם האשימו אותי בפשע
ואין להם ראיות שאפילו מתקרבות להוכיח את אשמתי.
אין ראיות מוחשיות, עדויות ראייה או ראיות מז"פ.
אין כלי רצח.
יש חשודים אפשריים אחרים שלא נחקרו.
ובואו נוסיף גם את ליאם ריינולדס שאיים על הקורבן לעיני כול.
גם שעת המוות לא ברורה. אז יש ספק סביר בשפע.
וזה מעלה את השאלה...
למה אנחנו כאן בכלל?
במשפטים שמושכים תשומת לב, הנטל המוטל על התובעים...
שהם פוליטיקאים, דרך אגב, הוא לספק את הציבור.
הם צריכים להאשים מישהו. הם צריכים למצוא מישהו להאשים.
לא משנה את מי. ובמקרה הזה, אני הסיכוי הכי טוב שלהם.
אני הסיכוי הכי טוב של טומי מולטו.
הוא רצה לדפוק אותי מההתחלה.
הטינה והבוז שלו הוצגו כאן לראווה.
יש לו משימה.
המשפט הזה אינו עוסק בטומי מולטו,
הוא לא עוסק בי, הוא לא עוסק אפילו בקרולין...
לפחות לא מבחינת עשיית צדק. הוא עוסק בכם.
נשבעתם שבועה. נשבעתם
שכדי להרשיע עליכם לחוש שההוכחות לא מותירות ספק סביר.
אני מקבל את הבוז שאתם רוחשים לי.
הבוז הזה מגיע לי.
כבעל...
כאב...
וכגבר.
אבל לא רצחתי את קרולין פולימוס,
וזו הסיבה שאין ראיות לכך שעשיתי זאת.
אני לא איש של כבוד.
אבל האירוניה טמונה בכך שאני מקווה שאתם כן כאלה.
תודה.
הנאשם דיבר על אהבתו לקורבן,
אבל אני חושב שמה שראינו במהלך המשפט,
ומר סביץ' מודה בזה, זה שזו לא הייתה רק אהבה.
זו הייתה אובססיה.
הוא אמר שהוא רוצה לתפוס את האיש שעשה זאת.
כעוזר התובע הראשי הייתה לו הזדמנות ייחודית לעשות זאת.
למעשה, הוא הוביל את החקירה.
שמעו, ל-48 השעות הראשונות אחרי כל רצח
יש חשיבות מכרעת לתפיסת הרוצח.
ומה הוא עשה בזמן החשוב הזה?
הוא הסתיר מידע, הוא הפריע לחקירה,
הוא אמר לבלשית המובילה שלנו לשתף רק אותו בראיות.
ובמיוחד לא לשתף אותי.
והוא לא הודה
שהיה לו קשר מיני עם הקורבן,
שהוא היה במהלך פרידה מטלטלת,
שהוא היה בביתה בלילה שבו נרצחה.
הוא הסתיר את כל זה.
לא כך מתנהג אדם חף מפשע,
בטח לא אדם שקיבל את האחריות לתפיסת הרוצח.
הוא שיקר.
הסתיר מידע.
והוא ניסה לשחד ולסחוט אחרים כדי שימסרו הודאות שקריות באשמה.
הוא תקף גופנית את הפתולוג הראשי שלנו
והוא הכה עד אפשרי.
זה לא תואם לחפות מפשע וזה לא תואם להתנהגות לא אלימה,
כפי שהציג הנאשם את התנהגותו.
עכשיו ידידתו הטובה מאוד, יוג'יניה מילק,
אמרה שהוא התנהג באופן חריג
בימים שלפני הרצח הוא איבד את עצמו לקרולין.
הוא שלח 30 הודעות ביום שבו היא נרצחה,
כולל ההודעה הזו, "מי את פאקינג חושבת שאת?"
הוא היה שם, ראו אותו שם,
הדנ"א וטביעות האצבעות שלו שם
ואז הוא אומר לכם בלי למצמץ,
בפרצוף המקסים ביותר שלו...
הוא אומר, "אין ראיות אמיתיות".
באמת?
הנאשם הוא שקרן טוב מאוד.
וגם רוצח.
תראו מה נעשה לה.
ביום שבו הוא היה שם,
ביום שבו הוא שלח לה הודעות, ביום שבו היא דחתה אותו
ובלילה שבו הוא נראה איתה לאחרונה,
תראו מה נעשה לה.
והוא עמד כאן ואמר,
"היי, ייתכן שזה היה ליאם ריינולדס וייתכן שזה היה הגרוש שלה".
אני חושב שהוא אפילו רמז שייתכן שאני עשיתי זאת.
ייתכן שאני עשיתי זאת. בסדר.
זה סתם ייאוש רגיל.
זה נורמלי.
מה שלא נורמלי זה שהוא רומז ומאשים את הבן שלה
בכל זה.
זה שטני.
זה סוציופתי.
שמעו, לנאשם, כסגן התובע הראשי,
הייתה הזדמנות לתפוס את האדם שרצח את קרולין פולימוס.
ומה הוא עשה?
הוא הסתיר ראיות.
הוא הפריע לחקירה.
למה?
כי הוא ידע שהרוצח אינו מסתובב אי שם.
הרוצח היה ממש כאן.
קיימת כיום הזדמנות לעשיית צדק וזה התפקיד שלכם.
בסדר?
הוא מתח ביקורת על... איך הוא קרא לזה?
הבוז שלי!
על הבוז שלי, על ההתנהגות שלי.
בסדר. הוא מתחנן בפניכם להביט בי.
הביטו בי. הביטו בי היטב.
אבל אז...
הביטו היטב באיש הזה.
זה הקטע הגרוע ביותר.
ההמתנה. בעצם, השני הכי גרוע. אני מניחה שהפסד הוא גרוע יותר.
אין לי מושג.
בטח. כי אתה מיוחד מדי בשביל להפסיד.
כך אני מניח.
ברצינות, מה עלינו להבין מזה? מההמתנה.
ככל שהמושבעים מתדיינים יותר, זה טוב יותר לסנגוריה.
היי.
עדיף שנלך הביתה.
זה עלול לקחת להם זמן מה.
חוץ מזה, אני דואג לחתולה.
- זה מצחיק אותך? - זו בדיחה, טומי, בחייך.
- אני רק אומר ש... - אני יודע.
זה כמו להמתין שהמים בסיר ירתחו.
בוא נלך לשתות משהו.
אני חושב שזו הייתה פוליסת הביטוח שלו.
לאורך כל הדרך.
- הא? - הדוקרן?
בסדר, אם הוא יפסיד,
אז יש לו משהו לנצל למשפט חדש או... איכשהו.
בסדר, כן. אתה חושב שראסטי השאיר את הדוקרן בבית שלך?
אלוהים, מה היא פאקינג ראתה בו?
אני יכול לשאול אותך שאלה אישית?
כמה אהבת אותה?
באמת.
חברים, פסק דין.
בסדר.
קום, מר סביץ'.
גברתי הפקידה, אנא הקריאי את פסק הדין.
כן, כבודה.
"בית המשפט של אילינוי, מחוז קוק, בתיק
מדינת אילינוי נגד רוזאט ק' סביץ',
תיק מספר 6710098,
אנחנו המושבעים בתיק הנ"ל מוצאים שהנאשם רוזאט ק' סביץ'..."
"לא אשם ברצח..."
"והפרת חוק קוד העונשין 609.195,
עברה נגד קרולין פולימוס, בת אדם,
כפי שהואשם בסעיף הראשון במידע".
התחושה היא כמעט לא אמיתית.
זה נגמר, נכון?
הם לא יכולים לערער ולבקש משפט נוסף?
כן, תביעה לא מערערת. זה נגמר.
אבל ככל שישמעו ממני מהר יותר, הם יסתלקו מהר יותר.
מובן שאני מרוצה מפסק הדין.
הצדק המשפטי נעשה.
וגם הצדק המוסרי...
מהבחינה שאני חף מפשע ושלא ביצעתי את הפשע הזה.
אך הצדק לא הושלם כאן בשום אופן.
קרולין פולימוס לא זכתה לצדק.
הרוצח שלה עוד חופשי והרצח שלה טרם נפתר.
מערכת המשפט ובעיקר משרד התובע
הכזיבו את קרולין פולימוס.
הגיע לה טוב יותר. הרבה יותר טוב
והסיבה שהיא לא זכתה לטוב יותר
היא שאלה שהוטל עליהם לשרת את הצדק
הוכשלו על ידי שאיפות ואני חושד שגם על ידי רגשות.
טומי מולטו.
הוא עצם עיניים מהיום הראשון.
הוא איבד את העלילה, זה היה תהליך של "למקומות, היכון, אש"
ומשרד התובע המחוזי כשל נואשות.
הם העדיפו נקמה על האמת
והם אכזבו יותר מכול את קרולין פולימוס.
טומסינו מולטו עוזר התובע הראשי -
טומי, עשית עבודה נפלאה במשפט.
באמת.
היו לנו רק ראיות נסיבתיות ועשית כמיטב יכולתך.
הוא ניצח אותי.
אכזבתי אותה.
לא תהיה נקמה על מותה כי לא הייתי טוב מספיק.
לא. טומי, תקשיב.
אתה חייב להמשיך הלאה, בסדר?
אנחנו בשיקגו.
יש כאן המון אנשים מרושעים להפליא שתוכל לרדוף.
עלינו להמשיך הלאה ולעשות את העבודה שלנו, בסדר?
ואישית, אתה צריך לשכוח את ראסטי סביץ'.
באמת.
יש עבודה שצריכה להיעשות. בוא נעשה אותה.
אני מניח שאפשר לצאת לחופשה עכשיו. אני רואה שכבר ארזת.
כן.
זו הייתה עצה של ד"ר ראש...
למקרה שתהיה עוד פעם.
עוד פעם?
כן.
אם תנסה שוב להרוס את המשפחה הזו.
עוד פעם?
האמת היא שידעתי מההתחלה, ואז לא ידעתי.
ואז ידעתי שוב בביטחון מלא.
ראסטי, אין לי מושג על מה אתה מדבר.
הדבר היחיד שחשבתי היה,
"זה בגללי. זו אשמתי. זה בגללי".
והייתי צריך לעשות מה שהייתי צריך לעשות כדי להגן על המשפחה שלי, כדי להגן עלייך,
אז עשיתי זאת.
לא.
אבל מה שלא הסתדר לי זה שנראית נורמלית לחלוטין ביום שלמחרת.
זה לא השפיע עלייך.
לא ידעתי שאפשר להרוג מישהו בלי למצמץ בכלל.
אתה חושב שאני הרגתי את קרולין?
לא, זה היה מישהו אחר, אבל מישהו שהיה בגוף שלך,
כמו מישהו אחר בגוף שלי קשר אותה.
מה זאת אומרת, אתה קשרת אותה?
כדי לחפות עלייך.
מה?
חזרתי לשם באותו הלילה.
אלוהים אדירים.
קרולין? קרולין!
לא! קרולין?
מה...
ובהתחלה שלחתי יד לטלפון שלי כדי לחייג למשטרה
למקרה שיש סיכוי שהיא עוד בחיים,
אבל היה ברור לי ש... היא לא.
פאק. פאק!
ואז קלטתי.
יש רק אדם אחד שיכול היה לעשות את זה.
אז לא חייגתי למשטרה, כדי להגן על האדם הזה,
כדי שהחשד לא ייפול עליה.
מה עם כל הקטע עם...
ליאם ריינולדס?
קל לסחוט הודאות שקריות באשמה. אנחנו עושים את זה המון.
אנחנו... הצעתי לו פחות זמן בכלא, לרוב זה מספיק.
היה שווה לנסות את זה.
- ראסטי, אתה... אתה חולני. - אבל אז התחלתי לחשוב,
"אלוהים אדירים, אני בטח טועה".
אבל אז ג'יידן סיפרה לי על דיסוציאציה
ועל כך שאדם יכול להתנתק מעצמו
כדי להפריד בין מעשה לאדם עצמו.
והתחלתי לקלוט שזה בדיוק מה שקרה.
פשוט התפרצת על קרולין ואז ביום שלמחרת
זה היה כאילו מישהו אחר ביצע את הפשע.
אתה לא שפוי.
ואתה טועה!
אני לא טועה.
אחרי הקטע שלך עם הברמן, בדקתי את המכונית שלך, בי.
מה?
אני יודע שאת זו ששתלה את הדוקרן בבית של טומי מולטו.
כלומר, אני מניח שזה היה כדי לעזור לי לכאורה, אבל היית שם.
לא נכון.
אני הלכתי לשם.
מה?
אני...
חשבתי שתורשע אחרי העדות שלך.
זה היה הרעיון היחיד שלי.
רגע.
מה...
אני נהגתי לשם במכונית של אימא.
מה?
אני הנחתי את הדוקרן במטבח שלו.
ג'יי. ג'יי?
לא.
מאיפה היה לך הדוקרן?
הלכתי לשם רק כדי להתעמת איתה ו...
היי.
לא.
את בטוחה שאת לא רוצה תה?
לא.
כדי להגיד לה להתרחק ממך.
להתרחק מהמשפחה שלנו.
זה לא אני, זה אבא שלך.
הוא מסרב לעזוב אותי במנוחה.
זה לא נכון.
את צריכה להתפטר ולהתרחק מהמשפחה שלי לעד.
פאקינג תתרחקי.
אני אתרחק ממנו.
אבל החיים שלנו יהיו קשורים אלה באלה.
כי אני בהיריון...
ממנו.
ואז בדרך הביתה
חשבתי שזה היה רק חלום.
זה לא היה.
ואז כשירדתם לארוחת הבוקר אמרתי שאני לא מרגישה טוב
וניקיתי את המכונית
וקברתי את הדוקרן.
בסדר, תקשיבי לי.
אנחנו לא נדבר על זה שוב לעולם.
תקשיבי לי היטב, ג'יי.
זה דבר שיצא ממך
במעין הגנה עצמית...
הגנה על המשפחה הזו.
וזה נגרם על ידי.
זה קרה בגללי.
אנחנו נעבור את זה כמשפחה.
בסדר?
אנחנו אוהבים זה את זה.
אנחנו משפחה ואנחנו אוהבים זה את זה.
יש!
כן!
מושלם.
מישהו רוצה רוטב?
תודה.
מבוסס על רומן מאת סקוט טורו -
תרגום: אסף ראביד