TIESU MEDICĪNAS DIENESTS
EJ ELLĒ
To tur būs nolicis viņš. Kurš gan cits?
Tu domā, to tur nolika Rastijs?
Kurš gan cits būtu tik izmisis?
Vai tev viss ir labi, Tomij?
Nē.
Viņa ir pārbijusies, bet es uznesīšu viņu augšā.
Ei, kas ir?
Ko?
Laboratorija pārbaudīja?
Jā. Ne DNS, ne nospiedumu. Notīrīts.
Un kā mēs zinām, ka tas tiešām ir Kerolinas kruķis?
Mēs nezinām. Varbūt tu zini.
- Ej ellē! - Un vēl ir šis.
Tas neko nepierāda.
Tas pierāda, ka mani mēģina iebiedēt vai inkriminēt.
Kāds man izrāda necieņu. Tas pierāda kāda izmisumu.
Gribat pievienot pierādījumiem?
Kā gan? Ne tam ir izsekojamība, ne tas kādu attaisno.
To var autentificēt tikai kā kaut kādu, nevis konkrētu kruķi.
Bet apkopēja? Viņa var to identificēt?
Viņa teica, ka izskatās tāds pats,
ka ir no tāda komplekta, bet neko citu apstiprināt nevar.
- Un jūsu māju apstrādāja? - Jā. Ne DNS, ne nospiedumu. Rūpīgs darbs.
Ielaušanās?
Nē. Es sānu durvis atstāju vaļā. Man ir kaķis.
Reizēm, ja vēlu strādāju, lūdzu kaimiņu viņu apraudzīt.
Tev ir kaķis?
- Jā. - Labi. Ļaujiet padomāt.
Es labprāt to apturētu - jau atkal. Pasludinātu procesa pārtraukšanu.
Kādam ir kas sakāms?
Apsūdzība var darbu turpināt.
Tikai uzskatām, ka zvērinātie būtu jāinformē par notikušo.
Varam viņiem pateikt, ka to nevajadzētu uzskatīt par pierādījumu.
Un kā ar Koldvelu?
Kāpēc lai Koldvels gribētu vainot Tomiju?
- Tu viņu nokaitināji. - Lai novērstu no tevis uzmanību?
Godība, man jāparunā ar klientu divatā. Paldies.
- Paldies. - Stulbs jautājums. Protams!
Jūs viņu pratinājāt? Es prasu tikai to.
Rastij, nomierinies. Rastij...
Vienkārši...
Nomierinies!
Mēs negribam to iekļaut. Pat pieminēt ne.
Ar vai bez instrukcijām.
Bet tas varētu radīt šaubas.
Kāpēc lai Tomijs par to ziņotu, ja nerunātu patiesību?
Tas, ka kruķis ir pie viņa, viņam lietā nepalīdz.
Un ar zīmīti "ej ellē" tā izskatās pēc iegāšanas.
Kad tu kā prokurors esi teicis:
"Ei, es slepkavības ieroci atradu savā virtuvē!"
Jā, tas nepalīdz.
Turklāt, ja vēlamies saglabāt Liamu Renoldsu kā iespējamo slepkavu,
- tas šo naratīvu sašķoba. Tad... - Tad tagad tu gribi saglabāt Renoldsu?
- Viņam nav motīva vainot Tomiju. - Vismaz jānopratina Koldvels.
- Kāpēc lai viņš draudētu Molto? - Es...
Kas zina? Kuram tas rūp?
Mēs nemeklējam patiesību.
Mēs meklējam iespēju konstatēt pamatotas šaubas.
Paklausies!
Ja zvērinātie domās, ka tas tur ir nolikts, un viņi tā domās,
viņi vainos nevis Koldvelu, bet tevi.
Tātad viņi domā to vispār nepieminēt?
Tas nav pieļaujams pierādījums, kas varbūt arī ir labi.
Man tas varētu kaitēt, jo man būtu bijis motīvs.
Bet ja ziņu nopludina medijiem?
Zini, ja tas nāk par labu apsūdzībai, kāpēc lai Tomijs to nedarītu?
Tad mēs droši vien prasīsim pārtraukšanu,
un domāju, ka to viņš negrib. Viņš domā, ka uzvar.
Bet viņi nemaz nezina, vai tas ir tas kruķis.
Ir.
Tam ir tāds kā robs rokturī. Es to atpazinu.
- Tu viņiem pateici? - Nē.
Es to vienreiz tur lietoju, lai iekurtu uguni.
Laime, ka uz tā nav manu nospiedumu.
- Ei. - Ei.
Kas noticis?
Vai aiznesīsi? Es tūlīt nākšu.
Jā.
Ja cilvēks paēd un nomirst, teiksim, pēc 20 minūtēm,
lielākā daļa ēdiena vēl būtu kuņģī.
Daļa jau būtu divpadsmitpirkstu zarnā - ceļā uz tievo zarnu.
Un vai Kerolinas Polīmusas kuņģī nāves brīdī atradās
- jebkāds ēdiens? - Neatradās.
Un cik ilgā laikā cilvēka kuņģis iztukšojas?
Šķidrumi un pusšķidrumi kuņģi pamet diezgan ātri -
ātrāk par divām stundām. Proteīni un tauki - apmēram 2,5 stundās.
Rīsi un pupiņas kādās trijās.
Čeks ar zīmogu 20.27
apliecina, ka kung pao vista un krabju pelmeņi
Polīmusas jaunkundzes adresē tika piegādāti 20.55.
- Jā. - Un vai nāves brīdī
- viņas kuņģis bija pilnīgi tukšs? - Jā.
Un tomēr dr. Kumagajs secināja, ka viņa mirusi ap 22.00.
Viņš maldās. Es viņas nāves brīdi rēķinātu starp 1.00 un 3.00.
Kā gan viņš varēja tik ļoti kļūdīties?
Nezinu. Lai kuņģis būtu tukšs,
pēc ēšanas būtu jāpaiet vismaz četrām stundām.
Ja nu viņa pelmeņus nemaz neēda?
Viņa tos pasūtīja, un tos atveda.
Tas neizslēdz, ka ap to laiku kāds ieradās un viņu nogalināja, pirms viņa paēda.
Virtuvē bija pustukša kastīte ar ķīniešu ēdienu, tā ka...
Jūs atradāt ķīniešu ēdienu viņas divpadsmitpirkstu zarnā?
Tajā bija kaut kāds ēdiens.
- Vai tās varēja būt viņas pusdienas? - Šķiet, viss ir iespējams.
Vai jūs medicīniski droši varat apgalvot, ka upuris bija ēdis ķīniešu ēdienu?
Nē.
Paldies.
Nu, lai precizētu -
tagad jūs strādājat tikai kā eksperte, kas sniedz liecības aizstāvībai?
Jums iesniedz pārskatu, jūs izsakāt viedokli,
un pēc tam aizstāvības advokāti izlemj, vai jūs iesaistīt vai ne,
un, ja jūsu viedoklis nerunātu aizstāvībai par labu,
- jūs nenoalgotu? - Es esmu profesionāle.
Profesionāla aizstāvības lieciniece, kurai maksā tikai par labvēlīgu viedokli.
Šoreiz jūsu viedoklis ir par nāves brīdi, balstoties uz kuņģa saturu,
un tas izriet no pieņēmuma, ka upuris ēdis ķīniešu ēdienu 22.00.
Bet jūs nevarat apgalvot ar medicīnisku ticamību vai varbūtību, ka tā ir bijis.
Esmu pareizi sapratis? Paldies.
Labi. Pieņemsim, ka mums ir izdevies
zvērinātos pārliecināt vai vismaz apsvērt iespēju,
ka Kerolina tika nogalināta pusnaktī vai pēc tam.
Mums jākonstatē, ka tu tai laikā biji mājās. Mēs to varam?
Es varu. Varu par viņu galvot.
- Viņu mēs nedrīkstam izsaukt. - Kāpēc ne?
Tāpēc, ka esat neobjektīva un viņiem radāt lielisku izdevību
parādīt jūsu vīru negatīvā gaismā.
"Vai tiesa, Sabičas kundze, - jūs nezinājāt, ka viņš ar upuri guļ?"
"Vai tiesa, Sabičas kundze, -
viņš apgalvoja, ka romāns ir beidzies, bet pēc tam to atsāka?"
"Vai tiesa - viņš jums nestāstīja, ka slepkavības vakarā bijis pie viņas?
Ka pataisījis viņu grūtu?"
"Vai jums bija brīvas attiecības, Sabičas kundze?"
"Vai viņš zina visu par jums?"
"Mums visiem ir noslēpumi.
Vai viņš zina par Kliftonu, draudzīgo bārmeni?"
Kas, pie velna?
Jūs mani izsekojat?
Reizēm mēs algojam privātdetektīvus ar domu, ka patiesība varētu palīdzēt.
Reizēm palīdz.
Mēs beidzam.
Mums ir pamatotas šaubas. Kāpēc riskēt?
- Domāju, ka piekrītu. - Un es teikšu noslēguma runu.
O nē!
Nē. Tur es iebilstu.
- Tas ir mans liktenis. Es runāšu. - Rastij,
tie zvērinātie nav tavā pusē.
Kāpēc lai viņi ticētu jebkam, ko tagad teiksi?
Nu Jēziņ!
Meinā, no kurienes nāku, ja cilvēkam jābaro cūkas,
tad kāds cits tās sasauc. Jēziņ!
Noslēgšu es. Un zini - zvērināto šaubas man der.
Bet manu advokātu šaubas - ne.
Un arī mana labākā drauga šaubas - ne.
Tev jāatsakās.
Tas nav iespējams.
Skaidrs, ka ir. Ja viņš atsakās sekot tavam padomam...
Tiesnese Litla mani šajā brīdī neatbrīvos.
Rīcību atzītu par kaitējošu.
Viņš nav vesels.
Vesels vai ne, nevainīgs vai ne, bet viņš būs gatavs.
Mīļais, šī prāva tevi jau vienreiz gandrīz iedzina kapā.
Pēc šīs es iešu pensijā. Apsolu.
Iešu staigāt, pļaušu zāli, ar tevi dzeršu ledus tēju -
būšu kā no Vaildera lugas izkāpis un ļaušos vienkāršai dzīvei -,
bet līdz tam mums vēl ir tāls ceļš ejams.
Nav ne fizisku, ne zinātnisku, ne mutisku pierādījumu.
Niko Della Gvardija...
Un vēl ir Liams Renoldss...
Koldvels, citi neizmeklēti...
...mani no paša sākuma...
...upuris. Nu, es arī.
Tieši to...
Nekad, 15 gadus būdams šīs lieliskās pilsētas prokurors, es neesmu...
...pārtraukšana, un viņam pret upuri bija jūtas.
Man arī. Es viņu ļoti mīlēju.
Man viņas ļoti pietrūkst, un es gribu zināt, kas to izdarīja,
tāpat kā daudzi cilvēki. Un es saprotu...
Es mēģinu noslēguma runu.
To es redzu.
Nevajag palīdzēt?
Man bija kurss astronomijā.
Varēšu pateikt, ja kaut kas būs kā no citas planētas.
Et tu, meita?
Viņš beigās bija diezgan nojūdzies, ja kas.
Nu, zini - ja tevi sadur visi tavi draugi...
Tas var nokaitināt.
Tēt, nopietni?
Rezumē?
Tevi atsūtīja mamma?
Esmu sev labākais aizstāvis.
Esmu to jau darījis.
Es tikšu galā.
Labi.
Tikai faktus.
Nesāc stāstīt, ka īstais slepkava ir Tomijs
vai Liams Renoldss, vai bijušais vīrs.
Vai dzirdi?
Rastij?
Jā, es dzirdu.
Labi.
Uzklausīsim aizstāvību.
Mans vārds, kā jūs jau zināt, ir Rastijs Sabičs.
Es esmu apsūdzētais.
Apsūdzēts slepkavībā.
Kādas mokas ir to izrunāt šajā telpā...
manas sievas un bērnu priekšā...
Pierādījumi apliecināja, ka es esmu nodevis savu ģimeni -
cilvēkus, ko mīlu visvairāk.
Es nespēšu padarīt par nebijušām sāpes, kuras liku ciest savai sievai,
un visticamāk nekad neatgūšu savu bērnu cieņu.
Taču pierādījumi neapliecināja, ka es nogalināju Kerolinu Polīmusu,
jo es viņu nenogalināju.
Ar Kerolinu man bija romāns - slepens.
Es viņu padarīju grūtu un to uzzināju tikai pēc viņas aiziešanas.
Un tovakar es tur biju - tāpat kā citus vakarus -,
bet tas ir viss, ko pierādījumi spēja pierādīt vai pierādīja.
Nebija ne aculiecinieku, ne asiņu,
ne ekspertīzē rastu pierādījumu uz manis, manām drēbēm, manā mašīnā, manā mājā.
Viņas dzīvoklī atrada manus pirkstu nospiedumus,
jo es tur atrados tovakar un citus vakarus,
bet tas arī viss, par ko liecināja pierādījumi.
Redz, Tomijs Molto prāvas sākumā nostājās
un jums pateica, ka viņam pret upuri bijušas jūtas.
Man arī.
Man viņa bija ļoti dārga.
Es... viņu ļoti mīlēju.
Un man viņas ļoti pietrūkst.
Un es, līdzīgi daudziem, gribu zināt, kas to izdarīja.
Es gribu uzzināt, kas to izdarīja.
Tāpat kā policija un apgabala prokurors Tomijs Molto.
Viņš to grib tik ļoti, ka par spīti pārliecībai
samierināsies ar nākamo labāko variantu - mani.
Un - vai, kā es te deru.
Apstākļi norāda uz mani. To es atzīstu.
Bet ne tikai uz mani.
Apmāti ar Kerolinu bija vēl citi cilvēki.
Piemēram, Maikls Koldvels, upura dēls,
kurš arī tovakar tur bija.
Kurš arī bija ļoti, ļoti dusmīgs uz savu māti.
Un kuram bija pieeja Banijas Deivisas lietai.
Redz, viņa drēbes, viņš pats, viņa māja netika izmeklēta.
Netika izdots orderis par viņa tēvu Daltonu Koldvelu,
kurš arī dusmojās uz upuri
un kuram arī bija pieeja Banijas Deivisas lietai.
Vai tas viss pierāda, ka Maikls Koldvels
vai Daltons Koldvels nogalināja Kerolinu Polīmusu?
Protams, nepierāda, taču tas nudien liek aizdomāties.
Jā - mani tiesā, es neesmu objektīvs.
Taču šo 15 gadu laikā, kad šai lieliskajā pilsētā esmu bijis prokurors,
es nekad nebūtu izvirzījis apsūdzību,
kamēr pierādīšanas pienākums nebūtu pilnībā izpildīts,
bet tieši to ir izdarījusi šī apsūdzība.
Viņi mani apsūdz noziegumā,
un viņiem nav pierādījumu, ko jelkādi varētu apstiprināt.
Nav ne fizisku, ne zinātnisku, ne mutisku pierādījumu.
Nav slepkavības ieroča.
Ir citi - neizmeklēti - aizdomās turamie.
Un pievienosim arī Liamu Renoldsu, kura draudi upurim ir fiksēti.
Tāpat nav precīza nāves brīža, tāpēc pamatotu šaubu ir atliku likām.
Te nu rodas jautājums:
kāpēc mēs vispār te esam?
Augsta līmeņa lietās prokuroru pienākums -
un viņi ir politiķi, ja kas, - ir apmierināt sabiedrības prasības.
Viņiem vajag saukt kādu pie atbildības, atrast atbildīgo.
Jebkādu. Un šajā gadījumā esmu labākais variants.
Es esmu Tomija Molto labākais variants.
Un viņš mani ir gribējis notiesāt jau no paša sākuma.
Viņa aizvainojums un nicinājums bijis skaidri redzams.
Viņš ir apņēmies.
Šī lieta... Tajā galvenais nav Tomijs Molto.
Arī ne es un pat ne Kerolina -
vismaz ne tiesiskuma piemērošana... Galvenie esat jūs.
Jūs devāt zvērestu. Zvērējāt:
lai notiesātu, jums ir jāatrod pierādījumi bez pamatotām šaubām.
Es pieņemu jūsu nicinājumu.
Es to esmu pelnījis.
Kā vīrs...
kā tēvs...
un kā vīrietis.
Taču es nenogalināju Kerolinu Polīmusu,
tāpēc arī nav pierādījumu, kas teiktu, ka nogalināju.
Es neesmu godājams cilvēks.
Taču ironiskā kārtā es ceru, ka jūs gan esat.
Paldies.
Apsūdzētais runāja par savu mīlestību pret upuri,
taču es domāju, ka procesa laikā atklājās
un Sabiča kungs pats atzina, ka tā nebija tikai mīlestība.
Tā bija apsēstība.
Viņš teica, ka gribējis notvert cilvēku, kas to pastrādāja.
Kā galvenajam prokurora vietniekam viņam bija unikāla iespēja to izdarīt.
Patiesībā viņš vadīja izmeklēšanu.
Pirmās 48 stundas pēc slepkavības ir izšķirošas tās atrisināšanā.
Un ko šai laikā darīja viņš?
Viņš noklusēja informāciju, traucēja izmeklēšanu,
galvenajai izmeklētājai pateica, lai pierādījumus iesniedz tikai viņam.
Un ļoti konkrēti - man ne.
Un viņš neatklāja,
ka ar upuri bija iesaistīts seksuālās attiecībās,
ka tai brīdī piedzīvojis vētrainu šķiršanos,
ka slepkavības vakarā bijis viņas mājā.
To visu viņš noklusēja.
Tā neuzvedas nevainīgs cilvēks.
Vismaz ne tāds, kuram uzticēts notvert viņas slepkavu.
Viņš meloja.
Noklusēja.
Un mēģināja piekukuļot un šantažēt citus sniegt nepatiesu liecību.
Viņš fiziski uzbruka mūsu tiesu medicīnas ekspertam
un piekāva potenciālu liecinieku.
Tas neatbilst nedz nevainībai, nedz nevardarbībai,
ko apsūdzētais sev piedēvēja.
Viņa labā draudzene Jūdžīnija Milka teica, ka viņš uzvedies sev neraksturīgi
neilgi pirms slepkavības, Kerolinas dēļ jūdzies nost.
Slepkavības dienā viņš viņai nosūtījis 30 ziņas.
Arī šo: "Ko tu no sevis, ellē, iedomājies?"
Viņš tur atradās, viņš tur bija redzēts,
tur bija viņa DNS un pirkstu nospiedumi,
un viņš jums ar mierīgu seju saka -
ar šo ļoti apburošo seju, vai ne?
Viņš jums saka: "Nav īstu pierādījumu."
Tiešām?
Apsūdzētais ir ļoti, ļoti labs melis.
Un slepkava. Paskatieties, kas viņai tika nodarīts.
Dienā, kad viņš tur bija,
kad viņš viņai rakstīja un viņa viņu atraidīja,
un vakarā, kad viņš bija pēdējais, kas redzēts ar viņu kopā, -
paskatieties!
Bet viņš iznāk priekšā un saka:
"Ei, tas varēja būt Liams Renoldss vai viņas bijušais vīrs."
Vai, šķiet, viņš lika manīt, ka tas varēju būt es.
Tas varēju būt es! Labi.
Tas viss ir visparastākais izmisums. Tas ir normāli.
Taču normāli nav tas, ka viņš norāda vai apsūdz viņas dēlu
tajā visā.
Tas ir velnišķīgi.
Tas ir sociopātiski.
Redziet, apsūdzētajam kā galvenajam prokurora vietniekam
bija izdevība notvert to, kurš nogalināja Kerolinu Polīmusu.
Un ko darīja viņš?
Viņš noklusēja.
Viņš traucēja.
Kāpēc?
Tāpēc, ka zināja: slepkava neklejo kaut kur apkārt.
Slepkava ir tepat.
Šodien ir iespējama taisnīga tiesa, un tā ir jūsu atbildība.
Vai ne?
Viņš vainoja manu... kā viņš to nosauca?
Manu nicinājumu!
Manu nicinājumu, manu izturēšanos.
Labi. Viņš lūdzās, lai skatieties uz mani.
Paskatieties! Paskatieties labi rūpīgi!
Bet tad...
paskatieties labi rūpīgi uz šo cilvēku.
Šis ir visbriesmīgākais.
Gaidīšana. Vai otrs briesmīgākais. Zaudēt būtu vēl briesmīgāk.
Es to nepazīstu.
Nuja, jo tu jau esi pārāk īpašs, lai zaudētu.
Tā es pieņemu.
Nopietni. Ko mēs no tā varam spriest? No gaidīšanas.
Jo ilgāk zvērinātie spriež, jo vairāk sliecas uz aizstāvības pusi.
Ei.
Tikpat labi varam iet mājās. Viņiem tas var prasīt labu laiku.
Turklāt es raizējos par kaķi.
- Tev tas šķiet smieklīgi? - Tas ir joks, Tomij. Beidz.
- Tas ir kā gaidīt, lai uzvārās tējkanna. - Zinu.
Ejam iedzert vai vēl kaut ko.
Man liekas, tā bija viņa apdrošināšanas polise. Visu laiku.
Krāsns kruķis?
Labi. Ja viņš zaudē,
viņam ir kaut kas, ko izmantot jaunā prāvā... kaut kā.
Labi, jā. Tu domā, ka Rastijs tavā mājā atstāja kruķi?
Ak dievs, nu ko viņa viņā saskatīja?
Drīkstu uzdot personisku jautājumu?
Cik ļoti tu viņu mīlēji?
Tiešām?
Puiši, spriedums.
Labi.
Piecelieties, Sabiča kungs.
Tiesas sekretāre, nolasiet spriedumu.
Jā, Jūsu Godība.
"Ilinoisas Kukas apgabala Augstākās tiesas lietā
Ilinoisas štats pret Rozatu Sabiču,
lietas nr. 6710098,
mēs, iepriekšminētās prāvas zvērinātie, atzīstam apsūdzēto Rozatu Sabiču...
par nevainīgu slepkavībā,
pārkāpjot krimināllikuma 609.195 nodaļu, -
veicot noziegumu pret Kerolinu Polīmusu, cilvēcisku būtni -
kā norādīts apsūdzībā."
Gandrīz vai neliekas pa īstam.
Tas ir beidzies, jā?
Viņi nevar pārsūdzēt vai sākt citu procesu?
Jā, apsūdzība nepārsūdzēs. Tas ir galā.
Bet viņi aizvāksies, kad dabūs dzirdēt manas domas.
Nu saprotams, ka par spriedumu jūtos gandarīts.
Juridiskais taisnīgums ir panākts, tāpat kā morālais -
ka esmu cilvēks bez vainas un neesmu pastrādājis šo noziegumu.
Taču taisnīgums nekādā ziņā nav pilnīgs.
Taisnīgumu nav saņēmusi Kerolina Polīmusa.
Viņas slepkava ir brīvībā, un viņas slepkavība nav atrisināta.
Tieslietu sistēma, jo īpaši prokuratūra,
Kerolinu Polīmusu ir pievīlusi.
Viņa bija pelnījusi vairāk. Daudz vairāk.
Taču viņa to nevarēja saņemt tāpēc,
ka tie, kam bija uzticēts taisnīgumu panākt, bija padevušies
ambīcijām un, domāju, emocijām.
Tomijs Molto.
Viņam no pirmās dienas bija klapes uz acīm.
Viņš neuztvēra galveno. Šajā prāvā tika šauts bez domāšanas
un prokuratūra briesmīgi izgāzās.
Atriebe viņiem bija svarīgāka par patiesību,
un visvairāk viņi pievīla Kerolinu Polīmusu.
TOMASĪNO MOLTO GALVENAIS PROKURORA VIETNIEKS
Tomij, tu strādāji brīnišķīgi.
Tiešām.
Mums bija netieši fakti, un tu darīji, ko varēji.
Viņš mani uzveica.
Es pievīlu Kerolinu.
Viņas nāve netiks atriebta manis dēļ.
Nē. Tomij, paklausies.
Tev ir jātiek tam pāri, skaidrs?
Mēs esam Čikāgā.
Te ir daudz brīnumaini briesmīgu cilvēku, kam pievērsties.
Mums ir jātiek tam pāri un jādara mūsu darbs, skaidrs?
Un konkrēti tev ir jātiek pāri Rastijam Sabičam.
Tiešām.
Mūs gaida darbs. Ķersimies tam klāt!
Nu laikam varam braukt atpūsties. Skatos, ka esi sakravājusies.
Jā.
Tas bija dr. Rašas padoms...
ja pienāk nākamā reize.
Nākamā reize?
Jā.
Ja tu vēl kādreiz ļausies impulsam, lai iznīcinātu šo ģimeni.
Nākamā reize?
Patiesībā es zināju jau no paša sākuma un tad atkal nezināju.
Un tad atkal zināju skaidri.
Rastij, nesaprotu, par ko tu runā.
Man galvā bija tikai viena doma:
"Tas ir manu roku darbs. Tā ir mana vaina. Manu roku darbs."
Un man bija jārīkojas, lai pasargātu savu ģimeni, pasargātu tevi,
tāpēc es rīkojos.
Nē.
Taču es nespēju saprast, kāpēc tu nākamajā dienā likies pilnīgi normāla.
Tikai neapmierināta.
Es nezināju, ka tu spēj nogalināt un pat nenoraustīties.
Tu domā, ka es nogalināju Kerolinu?
Nē. To izdarīja kāds cits, bet tas cits atradās tavā ķermenī, -
tāpat kā tas bija kāds cits manā ķermenī, kas viņu sasēja.
Kā tu to domā - tu viņu sasēji?
Lai piesegtu tevi.
Ko?
Es tovakar aizbraucu atpakaļ.
Ak mans dievs.
Kerolina? Kerolina!
Nē, nē, nē! Kerolina?
Kas...
Un sākumā es uzreiz gribēju zvanīt 911,
ja gadījumā viņa vēl izrādītos dzīva,
lai gan bija skaidrs, ka viņa... nebija.
Ai, bļāviens! Bļāviens!
Un tad man pieleca.
To izdarīt varēja tikai viens cilvēks.
Tāpēc es 911 nezvanīju - lai šo vienu cilvēku pasargātu
un aizdomas nekristu uz viņu.
Kā tad tas viss... tā lieta ar...
Liamu Renoldsu?
Izspiest nepatiesas atzīšanās ir viegli.
Mēs... Es piedāvāju samazināt termiņu, ar ko parasti pietiek.
Bija vērts mēģināt.
- Rastij, tu esi slims. - Bet tad es sāku domāt:
"Ak dievs, es būšu kļūdījies."
Bet tad Džeidena - viņa man pastāstīja par disociāciju.
Kā cilvēks var tikt nodalīts no sevis,
kā cilvēks var atdalīt personu no rīcības.
Un tad es sāku saprast, ka tieši tā bija noticis.
Tu pret Kerolinu uzsprāgi, un nākamajā dienā
sāka likties, ka to visu ir izdarījis kāds cits.
Tu esi vājprātīgs.
Un tu maldies!
Es nemaldos.
Pēc dēkas ar bārmeni es izsekoju tavu mašīnu, Bī.
Ko?
Es zinu, ka tu aizbrauci uz Tomija Molto māju nolikt kruķi.
Droši vien tāpēc, lai man it kā palīdzētu, taču tu turp aizbrauci.
Nē, viņa ne.
Aizbraucu es.
Ko?
Es...
es domāju, ka pēc tavas liecības tevi notiesās.
Tas bija vienīgais, ko varēju izdomāt.
Pag!
Ko...
Uz turieni aizbraucu es. Ar mammas mašīnu.
Ko?
Es kruķi noliku viņa virtuvē.
Džeja. Džeja?
Nē!
Kā tu tiki pie krāsns kruķa?
Es aizbraucu ieskatīties viņai acīs un...
Ei.
Nē.
Tiešām negribi tēju?
Nē.
...pateikt, lai viņa tevi liek mierā.
Liek mierā mūsu ģimeni.
Nevis es, bet tavs tēvs.
Viņš neliek mani mierā.
Tā nav taisnība.
Jums jāaiziet no darba un jāliek mana ģimene mierā uz visiem laikiem.
Jāliek mierā, bļāviens.
Es likšu viņu mierā.
Bet mūsu dzīves tomēr nedaudz būs saistītas.
Jo es esmu stāvoklī...
ar viņa bērnu.
Un tad es jau braucu mājās
un domāju, ka tas bija tikai sapnis.
Bet nebija.
Un, kad jūs devāties brokastīs, es pateicu, ka nejūtos labi,
un iztīrīju mašīnu,
un es apraku kruķi.
Tā, tagad klausies.
Mēs par to nekad vairs nerunāsim.
Klausies labi uzmanīgi, Džeja.
Tas ir kaut kas, kas no tevis izlauzās
kā pašaizsardzība...
sargājot šo ģimeni.
Un to izraisīju es.
Tā ir mana vaina.
Mēs izturēsim - kā ģimene.
Labi?
Mēs mīlam cits citu.
Mēs esam ģimene un cits citu mīlam.
Jē!
Jā!
Ideāli!
Mērci kāds grib?
Paldies.
PĒC SKOTA TUROVA ROMĀNA MOTĪVIEM
Tulkojis Imants Pakalnietis