V MINULÝCH DÍLECH JSTE VIDĚLI
Chceme se ukrýt. Až tam budeme,
budu potřebovat pomoc s jídlem a léky.
Tohle je skrýš. Musíš být tiše.
Nemůžeš chodit, mluvit ani dělat jiný hluk.
-Jak se má pan Frank? -Má se dobře.
Slyšela jsem, že si došlápli na Židy. Musí to být děsivé.
Nemůžete přidat pár navíc? Co by mělo trochu víc masa?
Tady máte sýr navíc pro vaši nebohou matku.
Jak budeme shánět další jídlo?
-Znáte tyto děti? -Kdo sem přivedl děti?
Nějaký esesák. Nechal je u Miep s Janem.
Prý mají být pryč, než se vrátí.
Když to pro mě uděláte, pomůžu vám s vašimi dětmi.
Je to byt 214. Je v komodě.
-Balíček důležitých dokumentů. -Balíček dokumentů!
Proč jste mi to sakra neřekl? Co kdybych… to tam nechal?
Vezmou si moje vnoučátka?
Musí jet dneska v noci. Takže je s Miep vezmeme.
TENTO PŘÍBĚH JE INSPIROVÁN SKUTEČNÝMI UDÁLOSTMI. NĚKTERÉ ČINY,
MÍSTA A POSTAVY BYLY PRO ÚČELY SERIÁLU VYTVOŘENY NEBO UPRAVENY.
SVĚTLO NADĚJE
-Dárky od Sinterklaase? -Ano, ano. Pro mé neteře a synovce.
Tuhle část roku mám ráda.
-Vy ne? -Letos je to těžké, víte?
Ale když jsem byla malá, zbožňovala jsem to.
Večer předtím jsem dávala ven boty,
ráno brzy vstala
a běžela se ven podívat, co mi Sinterklaas nadělil.
-Upřímně, já to dělám do teď. -Přinesl vám něco?
Ano. Milostné dopisy. Ale ty jsou od manžela.
Vidíte, i ve složitém roce si najdeme důvod k oslavě.
Ano.
Nemám… nemám s sebou dost peněz, nechala jsem je v kanceláři.
Můžete mi to pohlídat na chvíli?
Hned jsem zpátky, jen skočím do práce.
Samozřejmě.
Ale ne.
Ne, ne, ne. Bože můj.
Prosím, ať tam jsou.
Haló? Pane Franku?
Co…
Prosím, ať jsou v pořádku. Kde?
To ne. Ne, ne.
Pane Franku?
Bože můj. Kde jsou? Haló?
Miep!
-Bože můj. -Vloupali se sem včera v noci.
Slyšela jsem je z kuchyně dole.
Ventilace vede ke mně do pokoje.
Snažili se sem dostat. Lomcovali klikou.
Naštěstí bylo zamčeno.
A díky bohu, že jste přišla. A je neděle.
Kanceláře jsou úplně vyrabované.
-Peníze jsou nejspíš pryč. -Všechny peníze jsou pryč? Ne.
-Ne. Tyhle peníze ne. -Jo.
-Počkat, jaký peníze? -Nic se nestalo.
Na naše dárky k Chanuce.
-K Chanuce? -Margot.
-Mám uši. Slyším. -Co myslí Chanukou?
Chanuka? Vy se bojíte o Chanuku?
Bylo mi řečeno, že jsme tu v bezpečí. Prý je to tu jako pevnost.
Pane Pfeffere, myslím, že všichni máme dost…
-Jsem doktor Pfeffer, paní Franková! -Jistě.
Přišel jsem o vše,
ale alespoň tohle mi musíte nechat.
Jistě.
Jediný důvod, proč nás neobjevili,
byla lenost zlodějů vypáčit zamčené dveře!
A když jsme u toho, proč jsme si tak jistí,
že to byli zloději? Mohli tu jen hledat Židy.
-Doktore, prosím. -Pevnost.
Věřil jsem vám.
Ano a my jsme vás přivítali. Neodvděčujte se za naši laskavost tím,
-že budete trápit naše děti, ano? -Vaše děti. Ano. Jistě.
Mé dítě žije v Anglii u mého bratra,
nejspíš na mě už zapomnělo. A moje Lotte na mě nejspíš zapomene taky.
Už mám jen ji. Jestli…
Jestli nejsem v bezpečí tady, můžu jet klidně za ní.
-Kam jdete? -Doktore.
-Vrátím se domů. -Ne.
-Ne, ne, ne, ne, ne. Tohle… -To není možné.
-Zkuste mě zastavit. -Není to bezpečné. Když promluvíte…
Nebudu mluvit.
-Uklidněte se. -Miep, Miep, Miep!
Ticho!
Prosím, sedněte si.
Nikdo nikam nepůjde. Ale máte pravdu, doktore.
Možná naše skrýš není tak bezpečná.
Jsou to jen dveře. Může je otevřít každý. Musíme to vyřešit.
Možná nás toto neštěstí potkalo proto,
aby se později nestalo něco horšího.
Jen Žid může změnit tragédii na požehnání.
Nejen peníze na dárky, ale taky obálku
s přídělovými lístky. Úplně nás vybílili.
To bude v pořádku.
Jak? Jak? Nebudou mít co jíst!
Mohlo to být mnohem horší.
Dovedeš si představit, že by nějaký soused zavolal policii?
Ty toho taky nech.
-Čeho? -Nemůžu se naštvat,
než mi to celé dojde?
Přijel jsem hned, jak to šlo. Jak jsou na tom?
Odpočívají. Byli vzhůru celou noc.
Dobrý bože.
Musíme udělat něco s dveřmi do přístavby.
Nevím. Nějak je zakrýt nebo…
A taky nevím, co budeme dělat s Pfefferem.
-Co je s ním? -Vůbec, ale vůbec to nezvládá.
A nevěděla jsem, že má dítě. Jak jsem mohla?
Soucítila jsem s Anne, když na ni byl hrubý.
Myslela jsem, že je to hulvát, co nerozumí dětem.
Ale on rozumí. Má syna. Je smutný a opuštěný.
A já jsem na něj byla tak protivná.
-Miep, tohle není vaše chyba. -Já vím, že není!
Můžou za to nacisti, ale na ně přece křičet nemůžu, že ne?
Ach jo.
Už je ti líp?
Jo, jo. Je mi mnohem líp. Já… omlouvám se, pane Kuglere.
Jistě.
No dobrá, můžu opravit vstupní dveře.
Kleiman tu bude brzy. Zůstaneme tu přes noc,
kdyby se zloději vrátili.
Nemusíme tu být všichni, vy dva můžete jít.
To proto, že jsem na vás křičela?
-To už vzala voda. -Určitě máme jít?
Rozhodně. Běžte, užijte si volný den. Já naše přátele ochráním.
Máme celý den.
Ani si nevzpomínám, co jsme dřív v neděli dělávali. Ty jo?
To proto, že jsme nedělali vůbec nic.
Fajn, tak pojďme dělat přesně tohle.
Tys říkala, že musíš nakupovat. Já půjdu za bratrem.
Viděli jste se minulý týden.
Ano, já vím. Ale… má nějaké potíže v práci.
Vždyť dělá sýr. Jaké potíže asi tak má?
-To bys koukala. -Půjdu s tebou.
V řešení potíží cizích lidí jsem docela dobrá, ne?
-Nesnášíš ho. -To není pravda.
Ale je. Říkáš mu „Pán sýrů“.
To proto, že v jednom kuse mluví jen o sýrech. O historii sýrů,
o struktuře sýrů, o ideální teplotě,
v jaké sýry skladovat. Nejsem svatá, Jane.
Běž domů. Brzy se vrátím.
Budu čekat v posteli.
Vrátím se hned.
Ahoj.
Drazí přátelé. Dalo by se říct, že v letošním roce
mnoho z nás nezažívá radost, kterou obvykle adventní období přináší.
A jelikož protiletecká obrana vynucuje pravidla o zatemnění…
musíme zhasínat světla i v našich vlastních domovech…
nemusíme pro takovou metaforu chodit daleko.
Toto jsou nebezpečné časy pro světlonoše.
Miep!
Bože, co se děje?
Jan říkal, že jde za svým bratrem,
ale šel opačným směrem. Sledovala jsem ho a…
-Parchant. Podvádí tě? -Ne, ne! Je to ještě horší.
Chodí do kostela.
-To není vtipný. -No tak, tvůj manžílek chodí do kostela
a podle tebe je to konec světa.
-Je to k popukání. -On není věřící.
Myslím, že teď je.
Ale já nejsem věřící. Moje rodina není věřící.
Jsou to socialisti, což je podle mého náboženství.
-Je to kult. -Kult, který mám ráda.
A myslela jsem, že Jan taky.
-Zdálo se mi, že tě slyším. -Ahoj!
-Jak se máš, holka? -Příšerně.
Protože její manžel má aférku s Ježíšem.
Sklapni! Neposlouchej ji. Ne, mám se dobře. Jen…
můj manžel začal chodit do kostela a já nevím, co si s tím počít.
Takže ty sis našla pámbíčkáře? To sis dobře vybrala.
I když co já o tom vím. Vždycky skončím se záletníkem.
-Třeba takový Tessin otec. -To stačí. Tak pojď.
Ale dal mi tohohle andílka, ne?
Já vím, jaká jsi.
Dobrá. Dám vám soukromí.
-Ukaž se někdy, Miep. -Ukážu. Ráda jsem tě viděla.
Ahoj.
Jak je na tom?
No, pořád stejně.
Jo.
Radioterapie nezabírá.
Daniel slyšel, že nějaký německý doktor používá chemikálie,
-tak nevím. Ale zjišťujeme to. -Promiň, že jsem na tebe kašlala.
Nedivím se ti. Máma mi umírá.
Je to dost depresivní.
Víš, někdy bych tu taky nejradši nebyla.
Jsem proto hrozná?
Ne.
Podle mě jo.
Mohla bych chodit do kostela s Janem.
Proč mi to neřekl?
Lhal mi.
Protože jsi kritická.
-To nejsem. -Ale jsi.
-Někdy mám pocit, že kritizuješ mě. -Já?
Jo. Vždyť máš práci.
-Máš peníze. -Moc ne.
Ale jsi samostatná. Já teď práci nemám.
Já tě nekritizuju.
Fajn, možná kritizuju sama sebe.
-Máš toho hodně. -Mám kluka.
Budeš studovat módu v Paříži.
-Vážně myslíš, že k tomu dojde? -Jo, myslím.
-Hned po válce. -Ach, bože. Válka.
Nesnáším válku.
-Právě jsem dostala skvělý nápad. -Jaký?
Potřebujeme si odpočinout od války, rakoviny a ulhaných manželů.
Uděláme si večírek na bruslích.
-Na bruslích? -Jako tehdy
na škole. Pamatuješ? Bylo to super.
Kanály ještě nezamrzly.
Uspořádáme to u Danielových rodičů.
Řeknu zahradníkům, aby nastříkali vodu na dvůr
a uděláme z toho kluziště.
„Řeknu zahradníkům, aby nastříkali vodu na dvůr
-a uděláme z toho…“ -Nech už toho. Slečno kritická.
-Už je to tady. Já to říkala. -Tak promiň.
Naše skupina je vděčná za vaši pomoc.
Upřímně nevím, jestli vůbec pomáhám.
Poslední dobou je hodně rozrušená.
Brečí a opakuje, jak chce umřít.
Kdyby ji někdo slyšel, nějací nesprávní lidé…
všechny by nás obvinili z přechovávání Židů.
Celá má kongregace by byla v ohrožení.
Proto jsem tady. Snad ji tohle uklidní.
Říkám si…
snažím se ji udržet při životě, ale za jakou cenu?
To je v pořádku.
Je to přítel.
Dobrý den.
Jmenuji se Jan.
Mám tady fotografii. Váš syn.
Dorazil jsem pozdě a už byla tma, ale snažil jsem se.
To je on.
Ten obličej. Ten úsměv. To je náš kluk.
Není… není tak vysoký.
Vyrostl. Už je to osm měsíců. Je to on.
To není on.
Tu fotografii jsem pořídil osobně před dvěma dny. Věřte mi, je to váš syn.
Kde je?
Nemůžu vám to říct. Pro jeho bezpečí.
Jsem jeho matka a nemůžu vědět, kde je?
-Jsem jeho matka! -Mayo… uklidni se.
Mám se uklidnit? Nechala jsem se přemluvit, abych se ho vzdala.
A teď ho chci jen vidět a nemůžu. Nevidím vlastního chlapečka.
-Vidím cizí dítě. -Mayo.
-Chci ho vidět! -Mayo, no tak!
-Chci svoje dítě. -Mayo!
-Tiše, prosím. -Mayo. Tiše! Tiše.
-Zlato, poslouchej. Já vím. -Chybí mi.
Já to vím. Já to vím. Chápeš? Vím to.
Myslel jsem, že to půjde.
Já taky.
-Ahoj. Hezky to voní. -Dělám tresku.
-Paní Stoppelmanová… -Šla ven.
Půjdu se vykoupat.
Hned přijdu.
Myslíš, že jsem kritická?
-Nevím. Měl bych? -Tess si to myslí.
Tess? Vážně?
Víš, dnes jsem k ní šla na návštěvu…
když jsi byl v kostele.
Sledovala jsem tě. Nešel jsi ke svému bratrovi.
-Sledovalas mě? -Myslela jsem, že mě podvádíš.
Tys myslela, že tě podvádím?
Teď jen papouškuješ po mně.
Nepodvádím tě.
Ale místo abys strávil den se mnou, šel jsi do kostela.
-Miep… -A lhal mi o tom.
O čem dalším mi ještě lžeš? Je to proto, že bych tě kritizovala?
Ne. Ne, ne.
Omlouvám se, ano? Neměl jsem ti lhát.
Proč jsi šel do kostela?
Snažím se dát svému životu smysl.
Já ti nedávám smysl?
-Naše manželství ti nedává smysl? -Dává, samozřejmě.
Víš, pořád myslím na tvoje první manželství,
jak jste se změnili a odcizili.
Miep, ne. To… bylo něco úplně jiného.
Jde nám to dobře. Přímo skvěle.
Prostě jsem šel do kostela.
Promiň, že jsem lhal.
Chtěla bych se zbavit těch dveří.
Jak to myslíte? Chcete je zazdít?
Ne, to ne. Nějak je zakrýt… třeba falešnou zdí?
A jak bychom to měli podle vás udělat?
Miep, někdo za tebou přišel.
Neřekla, o co jde.
Lotte! Vážení, tohle je… má přítelkyně Carlotta. Lotte.
Je zasnoubená s mým zubařem. Určitě jsem vám říkala o panu Pfefferovi.
-Dobrý den. -Těší mě, Lotte.
-Dobrý den. -Dobrý den.
Miep, omlouvám se, že jsem tak vpadla. Něco pro tebe mám.
Hezkého Sinterklaase.
Páni! Moc děkuju. Tos nemusela.
Můžu s tebou mluvit o samotě?
Samozřejmě. Pojďme do kuchyně.
-Pojď za mnou. -Dobře.
Promiň za tu nečekanou návštěvu, ale ten košík je pro Fritze.
-Myslela jsem si to. -Na Chanuku.
Jen pro případ, že bys za ním teď někdy jela na venkov.
Pojedeš?
Vlastně ano.
Asi bych nemohla jet s tebou, viď?
Jo.
Jen si dělám legraci. Budou to dlouhé svátky plné samoty.
Jen se musím na něco podívat, Lotte. Hned jsem zpátky.
Ne. Já tě ruším při práci.
-Ne, ne, ne! -Půjdu.
Nebuď hloupá. Sedni si. Počkej tu.
Tady udělej křížek.
Ne, to nic. To nic.
Doktore Pfeffere, mám pro vás překvapení.
Počkejte tady.
Omlouvám se, Lotte. Ukaž mi, co pro něj máš.
No, je to hodně sentimentální.
Tohle je marmeláda, co má rád.
Makronky…
a čokoládová babka.
Upekla jsem ji.
Na první schůzce jsme měli uzeného sledě.
Šli jsme kolem pouličního obchodníka a Fritz se otočil a řekl:
„Doufám, že máš ráda sledě. Protože jestli ano,
-tak jsi žena mých snů.“ -„Tak jsi žena mých snů.“
Měla bych mu něco vyřídit, až ho uvidím?
Že ho miluju.
A řekni mu, že jsem silná, jak mě to učil.
A že chci, aby i on zůstal silný.
Brzy budeme zase spolu.
Ani nevíte, jaký dárek jste mi dala.
-Je milá. -Ano.
Ano, to je.
-Dala bych si čokoládovou babku. -Anne.
Já taky.
-Kalverstraat. -Zaplať!
Jestli ze mě bude spisovatelka, měla bych si na chudobu zvykat.
Nebo budeš velká hvězda.
Plný dům!
Jestli hledáte košík, má ho pořád u postele.
Ne.
Tady je.
-Provokuje nás tím. Jak neslušné. -Chovej se slušně.
To řekni jemu. Nemáme nic na Chanuku.
Máme sebe navzájem.
Děláš to jen proto, abys mě naštvala?
-Co? -„Máme sebe navzájem.“
Ano, máme. Ale nezlobila bych se za makronku.
-Zdravím ve spolek. -Je pořád u postele.
-Co? Ještě pořád? -Alespoň Miepin plán funguje.
Pfeffer už nemluví o odchodu.
„S dovolením, je to doktor Pfeffer.“
Petere.
Je mi to líto. Chtěla jsem pro nás krásnou Chanuku.
Já vím. Můžeme mít prima hosta! Miep, můžeš přijít.
-Jo. -Ano.
-Prosím.
-Přijď zítra. -Margot umí zpívat!
-Prosím, prosím! -Je to úžasná pozvánka,
ale nemůžu. Zítra musím jít na jeden večírek.
Večírek.
-Jaký večírek? -Jo, jaký večírek?
Nic velkého. S kamarádkou Tess pořádáme
-večírek na bruslích. -Bruslení mi chybí.
-A večírky. -A přátelé.
Tak jsem pozvala všechny a oni souhlasili. Takže…
-Výborně. Výborně. I Kat? -Jo!
Kat? Kat už na večírky nechodí. Je z ní chovná klisna.
Rodí děti rychlostí světla.
Sofia?
Ne. Se Sofií jsme se trochu pohádaly.
-Co? Kvůli čemu? -Protože jsem řekla o Kat, že je klisna.
-Jsou to sestry. -Jo, zapomněla jsem.
Můžeš už toho nechat, prosím?
Musím ti říct o výzdobě,
-občerstvení a… -Občerstvení?
Ano, občerstvení. A přestaň s těmi odbočkami.
Dárky. Tady.
-Něco pro tebe mám. -Ne! Říkaly jsme, že žádné dárky
-kvůli válce. -Já vím, ale změnila jsem názor.
Podívej, něco ti řeknu a ty se nesmíš smát, jasný?
Když se začneš smát, tak mi bude trapně,
rozesměju se, pak si kýchnu a začnu brečet. Je to…
A ty se tváříš hrozně, když brečíš.
Přestaň! Tak jo.
Když jsem tě poprvé viděla, byla jsi malá vychrtlá holka,
co zrovna vystoupila z vlaku z Vídně.
A já byla holka bez táty a kamarádů.
Ale když jsme byly spolu, svět byl najednou veselejší.
A když jsme se minule viděly, došlo mi, jak moc mi chybíš.
Moje nejlepší kamarádka.
Která už není vychrtlá a divná.
Proměnila ses v něco úžasného.
Jsi jako nádherný motýl.
No tak, otevři to.
-Páni. To jsou motýli? -Safíry.
A řetěz je z pravého zlata.
Zasloužíš si to, jasný? Tak si odpusť ty svoje komentáře.
-Nádhera. -Ukaž, udělám to.
Pojď.
Jak… sis to mohla dovolit?
Mám bohatého a štědrého přítele.
Je to nádhera, budu v tom spát.
Měla bych to nosit co nejvíc, než to budu muset prodat.
Budu to muset prodat, viď?
A je to…
Je to to nejhezčí, co jsem kdy měla.
Nekoupila jsem si to. Byl to dárek.
A Anne Franková si nemůže dovolit ani sladkost na Chanuku.
Ne, prodám to. Vezmu si to na večírek,
aby mě v tom Tess viděla. A pak to prodám. To je fér, ne?
Jaký večírek?
-No Tessin. Náš večírek. Zítra. -Bože můj. Nechci jít na večírek.
Proč? Bude to zábava.
Vážně? Polovina země se skrývá, hladoví a umírá.
Nikdo by neměl chodit na večírky.
Cítíš vinu, že se můžeš bavit, ale naši přátelé se musí skrývat?
Ty ne?
Tak proto chodíš do kostela? Aby ses s tím vypořádal?
Jo. Možná.
Zapomněla jsem ti říct, že jsem génius. Vyřešila jsem Pfefferův problém.
Přišla k nám Lotte. Vzala jsem ji do kuchyně,
aby slyšel její hlas.
-Její hlas? -Skrz ventilaci.
Uklidnilo ho, když ji slyšel.
-To by mohlo fungovat. -Zabralo to.
Asi desetkrát mi poděkoval. A přestal se mračit.
To je perfektní.
Vážně jsi génius!
Kvůli jeho bezpečnosti musíte být velmi, opravdu velmi tiše.
Jistě.
Mayo?
Dobře.
Pojďte.
Říkala, že nemůže zůstat dlouho. Přinese balónek.
Rád si s ním hází.
Vypadá dobře. Vypadá… vypadá zdravě.
-Brečí. Nemá ji rád. -Ne, jen je mu…
je mu zima. Prostě je mu zima.
Nathane. Nathane!
-Hej, no tak! -Nathane!
Mayo, stůj!
Ne, ne!
Pusťte mě za mým synem! Ne! Ne! Nathane! Nathane!
Ne!
-Bep, co se děje? -Překvapení!
-Bože můj! -Není to úžasný?
A sleduj tohle.
-No teda! -Vítej. Nejbezpečnější místo v Amsterdamu!
Miep, jste zpátky. Přinesla jste nám chanukový zázrak?
No, vzhledem k okolnostem to zázrak je.
Sehnala jsem vám tuříny a půl kila sýru.
Otto by řekl, že máme být vděčni za to, co máme.
Já s ním musím souhlasit.
Pojď, mladá dámo. Pomůžeš mi s večeří.
-Miep se musí připravit na večírek. -Už se stalo.
Přece nejdete v tomhle?
-Ne? -Rozhodně ne.
-No, vypadáte v tom elegantně. -Ano.
-Budete vyčnívat. -A žádný kabát.
Co? Ne, bude to venku. Je velká zima. Je to večírek na bruslích.
To je mi jedno. Nezakryjete ty nádherné šaty od Edith
nějakým těžkým vlněným kabátem. Dovedeš si to přestavit?
Leda by měla krátký přehoz.
Nechápu, jak tě to napadlo.
No, hodil by se skvěle k těm šatům.
Ten přehoz mi nevezmeš. Dala mi ho babička.
Vždyť má na sobě šaty, které jsem měla na operním plese.
-A látka je z Paříže. -Cože? Ne, to je moc nóbl.
-To si nevezmu. -Ale vezmete.
-Ne, paní Franková… -Ten výraz znám.
Nemá smysl se s ní hádat. Nemůžeš vyhrát.
No jistě. Prostě si ty šaty vezmeš. Jsou nádherné.
Tak dobře. Tak dobře.
Ale ne.
-To si nemůže vzít. -Anne, zlato. Dojdi do kufru
pod mou postelí a přines mi přehoz.
-Dobře. -Vypadá to hrozně. Sundejte si to.
Ano, k sobě se to nehodí. Kdepak.
Katastrofa.
Co? Je to moje nejlepší kamarádka. Zná úplně celý můj šatník.
-Co jí mám říct? -Budete muset lhát.
Bylo to laciné a jen to draze vypadá.
Ne, už mě nebaví jí lhát. Nenávidím to.
Budu jí lhát.
Pokaždé, když zapomenu na tyhle zdi,
představuju si naše normální každodenní životy.
Vidím lidi v ulicích…
objímám se s kamarádkami, jím v restauraci, posílám dopis…
Tak nosím tenhle přehoz.
Když je život v normálu, nosím tenhle přehoz.
Vezměte si ho kvůli mně, Miep.
Vezměte ho do světa.
Děkuju.
Tady jsi.
Tak tady bydlí.
-Už chápu, co na něm vidí. -Myslela jsem, že nepřijdeš.
Nevěděl jsem, že to jde.
A víš ty co? Jde to. Vrať se domů.
-Já vím, že… -Myslím to vážně.
-Běž. Chci… -…se chceš bavit…
…se bavit.
Chci, aby to s Tess bylo jako dřív,
než se ze života stal jen dlouhý seznam starostí.
Chci si vzpomenout na nás dva,
protože jsem už zapomněla, jaké to bylo.
Prostě tam chci jít a na jeden večer zapomenout
na všechno, co se děje. Vím, že je to sobecké.
Já vím, že jo. Ale musím si vzpomenout, jaké to bývalo dřív,
abych mohla věřit, že tohle všechno skončí.
A ty nemůžeš. A to nevadí. Je mi to jedno. Vážně…
Prostě běž domů, abych se mohla bavit.
Ne.
Vypadáš úžasně.
Já vím.
Díky.
-Bože můj! -Páni!
Miep.
-Ahoj. -Ahoj!
No teda! Ahoj. Moc ráda vás oba vidím.
-Tess, ten večírek je… -Není úžasný?
A koukni na sebe. Vypadáš skvěle.
-To je… labutí peří? -Je to krása, co?
Patřilo to mojí mámě. Podržíš mi to?
-A tohle. -Pojď. Mám takovou radost.
-Tohle je… -Dojdu pro pití.
-…šílený. -Že jo?
Napadlo by tě, jak to bude vypadat?
-Je to naprosto neuvěřitelný. -Že jo?
-Ale… kde se bruslí? -To je všechno venku.
Holkám se do toho zatím nechce. Ale určitě půjdou,
-když jsi tady. -Koho myslíš?
Holky. Už se tě nemůžou dočkat. Kde jsou? Támhle. Pojď.
Elke, Halle, tohle je Miep.
-Ahoj. -Ahoj!
Je to má nejlepší kamarádka už od dětství a večírek
-byl její nápad. -Ne. To bych neřekla.
Ale začaly jsme s tím už na škole.
Líbí se mi tvůj náhrdelník. To jsou motýli?
-Odkud ho máš? -No, vlastně
to byl dárek od téhle.
Tess, já tě nesnáším. Máš dokonalý vkus.
-Přestaň. -Tess říkala, že vyrábíš džemy.
Prodávám je. A není to džem, ale pektin. Slouží k zahuštění džemů.
Miluju džemy.
Vážně? To je super. No… to jo.
Tess, kde jsou všichni? Kde jsou naše staré…
Říkala jsem, že Kat ne.
Jo, ale co Helen a Leni? Vždyť tu nikoho neznám.
Ty pořád mluvíš s Helen a Leni?
Dvakrát šampaňské, prosím.
-Vážně? -Fakt?
A… velkou skotskou. Díky.
Víš… upravit továrnu vlastně není
tak složité.
Podle nás jsou tyhle osobní auta
prostě jen dodávky.
Ale tyhle smlouvy na tanky, o kterých se mluví…
Giesi, jsi tady!
Fajn, že ses ukázal.
Moc děkuju.
-Omlouvám se. Tohle je Peter. -Těší mě.
Pojď, představím ti ostatní.
-Jo, já… hned přijdu. -Dobře.
-Jane! Pojď si zabruslit! -Miep!
-Je to super. -Miep! Odcházíme.
Proč? Co se stalo?
Tvoji kamarádi jsou nacisti, to se stalo.
-No tak, Jane. -Miep,
Daniel je v NSB a všichni jeho kamarádi taky.
Jak jsi na to přišel?
Nosí ten podělanej odznáček. Pojď se sama podívat.
-Cože? -Tak pojď!
Sundej si to.
-Já jsem. -Nikoho nemá.
Dojdu pro kabáty.
-Tess? -Ahoj. Už se znáte?
Daniel je u NSB?
-Cože? -Nosí odznak NSB.
Miep, promiň, omluv nás.
-Co to děláš? -Je v NSB? Prostě mi to řekni.
Hele, nosí odznak, jasný?
Ale je to… jen jako. Je to jen kvůli práci.
Všichni tady obchodují s…
-Tess, ne! -Teď ne, Miep. Nedělej to.
Je všechno v pořádku?
Tess mi říkala, že teď obchoduješ s nacisty.
No, můj táta má obchod s autodíly, takže ano.
-Podepsali jsme smlouvy. -Co? S lidmi,
co bezcitně ničí naši zem? Vystěhovávají Židy a zabíjí je?
Proboha, Miep.
Giesi, kolik toho ta tvoje vypila?
Ne dost. Víš,
-nepřekvapuje mě to. -Přestaň.
-Měl by ses stydět. -Miep.
-A ty! Jak můžeš… -Miep, přestaň, přestaň.
Běž ven.
Moc se za to omlouvám.
Vždyť ji znáte. Dá si pár drinků
a jak je v sedle, tak začne vyvádět.
Díky za úžasný večer. Užili jsme si to. A ještě jednou se omlouvám.
Ne, ne, ne. Dej si na cestu drink.
-Díky. -Zkus se bavit.
Miep.
Co to sakra bylo? Tak na mě nemluv.
-Neomlouvej se… -Poslouchej mě. Poslouchej. Poslouchej.
Jsou to nacisti. Jsou všude. Myslím, že my dva jsme jediní nebyli.
A takhle tě leda tak zatknou. A to nebude dobrý
nejen pro nás, ale ani pro naše přátelé
Musíme si vybrat, kdy bojovat. Nenech tu volbu na nich.
Jasný?
Pojďme pryč.
-Co je to? -Kouzlo.
Ty jsi přišla!
Ve světle této svíčky si připomínáme
tisíce let statečnosti a odvahy.
Stejně jako naši předkové, Makabejští, povstali proti Řekům,
tak i my svým způsobem bojujeme právě teď a právě tady.
Protože i přes snahu se nás zbavit,
pan Hitler, jeho armáda bezbožných vojáků, dokonce i lupiči,
kteří tuhle v noci narušili náš pocit bezpečí,
jsme pořád tady, žijeme a slavíme, přímo před jejich očima.
S přáteli, kteří každý den riskují životy, aby nás ochránili.
Toto je první noc Chanuky
a po všechny následující noci…
budeme slavit odvahu a houževnatost
našich předků i tu naši.
Jak všichni víte…
nejsem věřící člověk.
Slyšel jsem ten příběh už tolikrát předtím, ale…
většinou ho neposlouchám.
Většinou myslím na jídlo, do kterého se pustíme,
jakmile příběh skončí.
Ale dnes jsem poslouchal
A moc mě to potěšilo, takže…
díky, Hermanne, že jsi nám připomněl
příběhy z minulosti, které nám ukazují, jak hledět do budoucna…
a dávají nám naději. Jsem vám všem vděčný,
že jste součástí mého příběhu a dodáváte mi víru.
Yishar koach!
Teď bychom si normálně dali něco sladkého, ale…
Paní Van Pelsová, chci vám poděkovat.
Na večírku bylo tolik jídla.
Takže…
-Nene. -…tady máte.
Bože! Tys přinesla dort.
-A sušenky. -Roládu.
-To není všechno. -Šampaňské!
-Jaký byl večírek? Byl dobrý? -Kdepak.
-Nestál za nic. -Jo.
S dovolením.
Anne mi dala svými toužebnými pohledy,
naléhavým vzdycháním a nápadnými poznámkami najevo,
že jsem se sobecky nepodělil o obsah svého košíku.
Odpusťte mi přátelé. Potřeboval jsem trochu času.
Bylo by mi ctí, kdybych se s vámi mohl podělit o svůj dárek.
A nám bude velkou, velkou ctí to všechno sníst.
Fritzi.
Kde jste vzala ten náhrdelník?
Jo, tohle… chtěla jsem ho dát do zastavárny.
-Byl to dárek od kamarádky. -Od koho? Kdo vám to dal?
Moje nejlepší kamarádka Tess. Proč? Co se děje?
Ona je Židovka?
Ne. Ne, není. Proč?
Můžu se podívat?
Jistě.
Pane Franku, proč?
Děsíte mě.
Kamarádka mé matka měla takový během inkvizice,
kdy Židé museli konvertovat, jinak jim hrozila smrt.
Ženy je nosily jako tajemství.
Když je otevřený, vypadá jako motýli.
Ale když ho zavřete…
Je mi líto, Miep. Ale tohle vám kamarádka neměla dávat.
-Ona… by rozhodně… -Je nejspíš kradený.
Jak dobře tu kamarádku znáte?
-Miep, přestaň. -Ne, ne. Nechci… nechci ho.
Nechci si ho nechat.
Nechci se ho ani dotknout. Pan Frank si musí myslet, že jsem zrůda.
-To si o tobě nemyslí. -Myslíš, že to Tess ví?
Myslíš, že ví, odkud to je?
Samozřejmě, že ne.
Bože. Já už nikoho neznám.
Neznám ani tebe.
-Ale znáš. -Ne! A ty chodíš do kostela.
A mluvíš s Bohem nebo knězem. Chci, abys mluvil se mnou.
-Abych ti stačila. -Nechodím do kostela.
Dělám to samé, co ty.
-O čem to mluvíš? -Ty pomáháš panu Frankovi.
Já taky pomáhám.
-Cože? Počkej, ty někoho skrýváš? -Prostě něco dělám, jasný?
Já… pomáhám, ale nemůžu ti říct víc.
-Jane, ne. Řekli jsme si, že už ne. -Ne, ne.
Copak tys tam neposlouchala?
Ti lidé přišli o všechno a přesto se nevzdávají.
A já se taky nemůžu vzdát.
Nemůžu.
Počkej, ne, počkej. Prosím… Musím ti něco důležitého říct.
-Vážně? A co? -Měla bys zůstat.
-Jo? -Jo… prosím. Ne, to ne.
Ne, prosím, ne. Zachraň mě, ne!
Tess, ten náhrdelník, co jsi mi dala. Kde jsi ho vzala?
-Co? Proč? -Řekni mi to.
Chováš se divně, přeháníš
-a já jsem unavená. -Odpověz!
Nějaký Danielův známý prodával šperky.
-Ukradli to Židům. -Cože?
Nacisti kradou Židům cennosti.
-Ach jo, Miep. Už je tolik hodin. -Oni vraždí lidi!
-Daniel nikoho nevraždí. -Není to dobrý člověk, Tess.
Není. Obchoduje s nimi. A vůbec mu nevadí, co dělají.
Jak to můžeš vědět? Ani ses neobtěžovala ho poznat.
Tohle teď musíme dělat, abychom přežili, Miep.
Musíme obchodovat s nacisty.
Co asi tak máme dělat?
Cože?
„Co asi tak máme dělat“?
Cokoli, Tess. Ti lidi… jsou zlo.
No tak, podívej se na mě. Ty jsi slušný člověk.
Miep, máma mi umírá.
A až tu nebude, zůstanu úplně sama.
-Mám jen Daniela. -Vůbec ne. Máš přece mě.
Jo? Protože tě už vůbec nevídám.
Tess, nech ho. Rozejdi se s ním. Prosím tě. Prosím.
Jsem jen obyčejný člověk, Miep.
Když opustím Daniela, nezastavím tím válku.
-Nic to nezmění. -Změní to tebe!
Připomene ti, co je správné.
A co děláš ty, krom toho, že mě soudíš?
A víš co? Radši bys měla jít. Prosím, běž pryč.
-Tess, prosím. -Prosím, Miep. Radši běž.
Víš…
jednoho dne tahle válka skončí.
A ty s tím pak budeš muset žít.
Mohl bys pomoct? Nějak to ohlídat.
Vím o někom, kdo může.
Někteří tyto věci schraňují…
pro ty, co se vrátí.
Jsi v pořádku?
Co to vlastně děláme?
Skrýváme lidi… a co pak?
Říkáme jim, ať se vzchopí.
„Bude to dobrý. Musíte jen počkat.“
-Děláme víc než to. -Neděláme dost.
Taky se musíme skrývat.
Musíme skrývat svou oddanost. Musíme skrývat svůj vztek.
Už to nedokážu dál skrývat. Mám pocit, že exploduju.
Z mé zkušenosti můžeš udělat jedinou věc, když se takhle cítíš.
Přitlačit.
Pušky…
-pistole, granáty. -Co budeme dělat?
Založíme požár.
Překlad titulků: Jan Tvrdík