AZ ELŐZŐ RÉSZEK TARTALMÁBÓL…
Bujkálni fogunk. Ha oda jutunk,
segítened kell élelmet és gyógyszert szerezni.
Ez egy búvóhely. Csendben kell lenned.
Nem járkálhatsz, nem beszélhetsz, semmilyen hangot nem adhatsz ki.
- Hogy van Mr. Frank? - Jól.
Hallom, üldözik a zsidókat. Az biztos ijesztő lehet.
Tudna még egy keveset nélkülözni? Mondjuk egy kicsit húsosabbat.
Tessék, még egy kis sajt szegény anyjának.
Hogy fogunk ételt szerezni?
- Ismered ezeket a gyerekeket? - Ki hozta ide őket?
Egy SS tiszt hagyta őket Mieppel és Jannal.
Azt mondta, ne legyenek itt, mire visszajön.
Tegye meg ezt nekem, és én segítek a gyerekekkel.
A 214-es lakásban. Egy komód fiókjában hagyták.
- Egy fontos iratcsomagot. - Egy iratcsomagot!
Miért nem szóltál? És ha csak úgy otthagyom?
Elviszik az unokáimat?
Ma este menniük kell. Mieppel elvisszük őket.
A TÖRTÉNET VALÓS ESEMÉNYEKEN ALAPUL, NÉHÁNY ESEMÉNYT, HELYSZÍNT
ÉS KARAKTERT A DRÁMAI HATÁS KEDVÉÉRT MEGVÁLTOZTATTUNK.
ANNE FRANK BÚJTATÓJA
- Ajándékok a Mikulástól? - Igen. Az unokaöcsém- és húgaimnak.
Ez a kedvenc időszakom.
- A magáé nem? - Elég kemény év volt, nemde?
De kiskoromban odáig voltam érte.
Előtte lévő este kitettem a cipőmet,
reggel korán felkeltem,
és kirohantam, hogy lássam, mit hozott a Mikulás.
- Még most is ezt teszem. - És kapni szokott valamit?
Igen. Szerelmes leveleket. De azok a férjemtől vannak.
Még egy ilyen nehéz évben is találunk módot az ünneplésre.
Igen.
Nincs nálam annyi pénz, viszont… a munkahelyemen van.
Addig félre tudná tenni nekem?
Rögtön jövök, csak beugrom az irodába.
Csak nyugodtan.
Jaj, ne!
Ne, ne! Te jóságos ég!
Kérlek, legyenek itt!
Hahó! Mr. Frank?
Mi a…
Ne legyen bajuk! Hol vannak?
Jaj, ne! Ne, ne!
Mr. Frank?
Istenem, merre vannak? Hahó?
Miep!
- Egek! - Tegnap este betörtek hozzánk.
Mindent hallottam a konyhából.
A szellőző egyenesen a szobámba vezet.
Megpróbáltak bejutni. Rángatták a kilincset.
Hála istennek zárva volt.
Szerencse, hogy bejöttél. Pedig vasárnap van.
Mindent kifosztottak.
- A pénzt is elvitték. - Az összeset? Ne!
- Ne, csak azt a pénzt ne! - De igen.
- Miféle pénzt? - Semmi. Nem érdekes.
Ami a Hanuka ajándékokra volt.
- Hanuka? - Margot!
- Hallok dolgokat. - Hogy érti, hogy Hanuka?
Hanuka? A Hanuka miatt aggódnak?
Azt mondták, ez a hely biztonságos. Hogy ez egy valóságos erőd!
Mr. Pfeffer, mindenki belefáradt már.
- „Dr. Pfeffer”, Mrs. Frank! - Hogyne.
Talán minden másom odalett, de ehhez akkor is ragaszkodom.
Rendben.
Csupán azért nem fedeztek fel minket,
mert a tolvajok nem vesződtek azzal, hogy kinyissanak egy zárt ajtót!
És ha már itt tartunk, honnan tudjuk,
hogy tolvajok voltak? Lehet, hogy zsidókat kerestek.
- Doktor úr, kérem! - Egy erőd.
Hittem maguknak.
Mi pedig befogadtuk. Ne úgy hálálja meg a kedvességünket,
- hogy felzaklatja a gyerekeinket. - A gyerekeiket. Nos,
az én gyermekem, aki Angliában él a bátyámmal,
már biztos elfeledett, és hamarosan az én Lottém is el fog.
Már csak ő maradt. Ha…
Ha itt nem vagyok biztonságban, akkor akár vele is lehetnék.
- Hová megy? - Dr. Pfeffer!
- Hazamegyek. - Nem.
- Ne csinálja! Ezt… - Nem teheti.
- Próbáljon megállítani! - Ha megbeszélnénk…
Nem beszélgetek.
- Nyugalom! - Miep! Miep!
Csendet!
Üljön le, kérem!
Senki nem megy sehova. Ugyanakkor igaza van, doktor úr.
Talán a rejtekhelyünk mégsem annyira rejtett.
Csak egy ajtó, amit bárki kinyithat. Helyre kell hoznunk.
Talán ez a szerencsétlenség megelőzte azt, hogy később valami rosszabb történjen.
Csak egy vérbeli zsidó képes a tragédiát áldásként felfogni.
Nem csak a pénzt, a borítékot is elvitték, amiben az élelmiszerjegyek voltak.
Majd megoldjuk.
Hogyan? Nem fognak tudni mit enni!
Rosszabb is lehetne.
Mi van, ha egy jólelkű szomszéd kihívja a rendőrséget?
Ne kezdd te is!
- Mit? - Nem lehetnék dühös,
mielőtt meglátnám a jó oldalát?
Jöttem, ahogy tudtam. Hogy vannak?
Pihennek. Egész éjjel fent voltak.
Jóságos ég!
Valamit tennünk kell a melléképület ajtajával.
Nem is tudom. Eltakarhatnánk, vagy…
Nem tudom, mi legyen Pfefferrel.
- Mi baja van? - Nagyon küszködik.
Miért nem tudtam arról, hogy van egy gyereke?
Mindig együttérzek Anne-nel, amikor leszidja.
„Egy otromba fráter, aki nem érti a gyerekeket.”
De ez nem igaz, hisz van egy fia. Szomorú, magányos,
és egy kedves szavam nem volt hozzá.
- Miep, ez nem a te hibád. - Tisztában vagyok vele!
A nácik hibája, de velük nem ordibálhatok, igaz?
Egek!
Jobban vagy?
Igen. Nagyon jó érzés volt. Én… igazán sajnálom, Mr. Kugler.
Semmi baj.
Jól van akkor. Megjavítom a bejárati ajtót.
Kleiman hamarosan megjön. Itt töltjük az estét, hátha visszajönnek a tolvajok.
Nincs értelme, hogy mind itt legyünk. Ti menjetek csak.
Azért, mert kiabáltam?
- Már el is felejtettem. - Biztos nem baj?
Élvezzétek ki ezt a szabadnapot. Én majd megvédem a barátainkat.
Van egy szabadnapunk.
Nem is emlékszem, mit csináltunk vasárnaponként, hát te?
Azért, mert nem csináltunk semmit.
Akkor most is tegyünk így.
Azt mondtad, vásárolnod kell. Én találkozom a testvéremmel.
Múlt héten is találkoztatok.
Igen, tudom, de… nehézségei adódtak a munkában.
Sajtot készít. Mennyire lehet nehéz?
- Meg lennél lepve. - Veled tartok.
Ügyesen átsegítem az embereket a nehézségeiken, nem igaz?
- Utálod a bátyámat. - Nem utálom.
A „Sajtbiztosnak” hívod.
Azért, mert csak a sajtokról beszél.
A történelmükről, az állagukról, a tökéletes tárolási hőmérsékletükről.
Nem vagyok szent, Jan.
Menj haza. Majd sietek.
Az ágyban foglak várni.
Akkor nagyon sietek.
Szia!
Tudjátok, barátaim, nyugodtan kijelenthetjük, hogy idén
sokan közülünk nem tapasztalják meg az adventi időszak nyújtotta örömöket.
És mivel a légoltalmi őrség kényszerít minket az elsötétítésre…
arra vetemedtünk, hogy még az otthonainkban is kioltsuk a fényt…
ami egy igazán helytálló metafora.
Veszélyes idő ez a fény hordozóinak.
Miep!
Istenem! Mi a baj?
Jan azt mondta, a bátyához megy,
de rossz irányba fordult, ezért követtem őt és…
- Megcsal az az alávaló? - Nem! Ez annál sokkal rosszabb.
Templomba jár.
- Ez nem vicces. - Ugyan! A férjed templomba jár,
és szerinted itt a vég.
- Nevetséges. - Nem vallásos.
Szerintem most már az.
De én sem vagyok az, ahogyan a családom sem.
Egy rakás szocialista, ami szerintem felér egy vallással.
- Egy kultusz. - Egy kultusz, amit imádok,
és azt hittem, hogy Jan is.
- Csak jól hallottam. - Üdv!
- Hogy vagy, aranyom? - Borzalmasan,
mert a férje megcsalja Jézussal.
Fogd be! Ne hallgasson rá! Jól vagyok, csak…
a férjem kiszökött a templomba, ami elég fura érzés számomra.
Kifogtál egy templomimádót? Az már csak jót jelent.
Persze én honnan tudnám? Nekem csalók jutottak.
- Ne is beszéljünk Tess apjáról. - Nem is fogunk. Gyere szépen!
De neki köszönhetem ezt az angyalt.
Ismerlek már.
Rendben. Magatokra hagylak titeket.
- Gyere gyakrabban, Miep. - Úgy lesz. Jó volt látni.
Szia!
Hogy van?
Változatlanul.
Igen.
A sugárkezelés fabatkát sem ér.
Daniel hallott egy német orvosról, aki vegyszereket használ,
- de nem tudom. Majd utánajárunk. - Sajnálom, hogy nem voltam itt annyit.
Nem hibáztatlak. Anyám haldoklik.
Eléggé lehangoló.
Néha legszívesebben elmenekülnék.
Emiatt rossz ember lennék?
Dehogy.
Szerintem igen.
Talán templomba kéne járnom Jannal.
Miért nem mondta el?
Hazudott.
Mert ítélkezel.
- Nem is. - De igen.
- Néha úgy érzem, hogy elítélsz. - Én?
Igen. Hisz neked van munkád.
- Pénzed. - Nem sok.
Igen, de önellátó vagy. Én meg munkanélküli.
Nem ítéllek el.
Akkor csak én saját magamat.
- Sok mindened van. - Van egy párom.
Párizsban fogsz divatot tanulni.
- Szerinted tényleg így lesz? - Persze.
- Amint a háború véget ér. - Egek! A háború.
Utálom.
- Támadt egy remek ötletem. - Micsoda?
Kell egy kis szünet a háborútól, a ráktól és a hazug férjektől.
Tartsunk egy korcsolyapartit.
- Korcsolya? - Tudod,
mint amilyet az iskolában. Szuper volt.
Nincs befagyva a csatorna.
Akkor Daniel szüleinél tartjuk meg,
és szólok a kertészeknek, locsolja fel az udvart,
amiből jégpálya lesz.
„Szólok a kertészeknek, locsolja fel az udvart.”
- „Amiből majd…” - Ne már, Ítélkező Kisasszony!
- Látod? Csak igazam volt. - Bocsi, ne haragudj!
A csoportunk hálás a segítségért.
Őszintén szólva, nem tudom, hogy segítek-e.
Olyan zaklatott volt mostanában.
Sírt, és azt mondta, meg akar halni.
Ha az emberek meghallják, a rossz emberek…
felelősségre vonhatnak a zsidók rejtegetéséért.
Az egész gyülekezetem veszélybe kerülne.
Ezért vagyok itt. Remélhetőleg ez majd lenyugtatja.
Azt mondogatom magamnak…
Próbálom életben tartani, de mégis milyen áron?
Semmi baj.
Ő egy barát.
Üdv!
Az én nevem Jan.
Van egy fényképem a fiukról.
Már sötétedéskor értem csak oda, de megtettem, amit lehet.
Itt is van.
Az az arc, az a mosoly. A mi kisfiunk.
Ő… nem ennyire magas.
Megnőtt. Nyolc hónap telt el. Ő az.
Ez nem ő.
Én magam fotóztam két napja. Higgyen nekem, ő a maguk fia.
Hol van?
A biztonsága érdekében nem mondhatom el.
Az anyja vagyok, és nem tudhatom, hol van?
- Az anyja vagyok! - Maya… nyugodj meg!
Nyugodjak meg? Rávettél, hogy lemondjak róla.
És most látni szeretném, de nem lehet. Nem a kisfiamat látom!
- Csak egy idegent! - Maya!
- A kisfiamat akarom! - Maya!
- Hadd lássam! - Maya!
- Csendet, kérem! - Maya! Maradj csendben!
- Hé, figyelj rám! Tudom. - Hiányzik a kicsikénk.
Tudom, drágám. Nekem is.
Azt hittem, ez beválik.
Én is.
- Szia! Jó illata van. - Tőkehalat készítek.
- Mrs. Stoppelman… - Elment.
Lefürdök.
Nem tart sokáig.
Szerinted elítélek másokat?
- Nem tudom. El szoktál? - Tess szerint igen.
Valóban?
Tudod, ma elmentem hozzájuk…
amíg templomban voltál.
Követtelek. Nem a bátyádhoz mentél.
- Követtél? - Azt hittem, megcsalsz.
Azt hitted, megcsallak?
Ne ismételgesd, amit mondok!
Nem csallak meg.
De inkább töltöd a napot a templomban, mintsem velem.
- Miep… - Hazudtál róla.
Mi… mit titkolsz még? Félsz, hogy elítéllek miatta?
Nem. Dehogyis.
Figyelj, nagyon sajnálom. Nem kellett volna hazudnom.
Miért mentél a templomba?
Szeretném azt érezni, hogy van értelme az életemnek.
Mellettem nincs?
- A házasságunk nem jelent semmit? - Dehogyisnem!
Folyton az első házasságodra gondolok, és arra, hogy mennyire megváltoztál,
és hogy mennyire eltávolodtatok.
Miep, ez nem… ez teljesen más.
Mi remekül megvagyunk.
Csak elmentem a templomba.
Sajnálom, hogy hazudtam.
Bár megszabadulhatnánk az ajtótól!
Hogy érti? Falazzuk be, vagy mi?
Nem. De mondjuk elrejthetnénk… esetleg egy álfallal?
És mégis hogy csináljuk?
Miep, jöttek hozzád.
Nem mondta, mi okból.
Lotte! Emberek… ő itt a barátnőm, Carlotta, vagyis Lotte.
A fogorvosom jegyese. Már említettem Dr. Pfeffert.
- Üdv! - Örvendek, Lotte.
- Üdv! - Üdv!
Miep, bocsáss meg, hogy csak így betörök, de hoztam neked valamit.
Boldog Mikulást!
Nahát! Nagyon szépen köszönöm. Nem kellett volna.
Beszélhetnénk négyszemközt?
Persze. Vigyük ezt be a konyhába.
- Gyere utánam. - Jó.
Sajnálom, hogy így megleptelek, de a kosár Fritznek lesz.
- Gondoltam. - Hanukára.
Ha esetleg hamarosan meglátogatnád vidéken.
Meg fogod?
Ami azt illeti, igen.
Gondolom, nem mehetek veled, igaz?
Igaz.
Csak vicceltem. Nagyon magányos ünnep lesz.
Valamit meg kell néznem, Lotte. Egy perc, és jövök.
Ne, így is munka közben zavarlak.
- Dehogyis! - Elmegyek.
Ne butáskodj! Ülj le, maradj csak.
Csinálj egy keresztet.
Nincs semmi baj.
Dr. Pfeffer, lenne egy meglepetésem.
Csak várjon itt.
Ne haragudj, Lotte! Mutasd, miket hoztál neki!
Elég szentimentális dolgokat.
Ez a kedvenc lekvárja.
Macaronok…
és csokoládés babka.
Én készítettem.
Az első randevúnkon füstölt heringet ettünk.
Elmentünk egy utcai árus mellett, majd Fritz megfordult, és azt mondta,
„Remélem, szereted a heringet. Mert ha igen,
- akkor te vagy álmaim nője.” - Te vagy álmaim nője.
Szeretnél neki valamit üzenni, amit majd átadhatok?
Azt, hogy szeretem.
És mondd neki, hogy nagyon erős vagyok, ahogy arra megkért.
És csak bátorítsd, hogy maradjon erős.
Hamarosan ismét együtt leszünk.
Nem is tudja, mekkora ajándékot adott.
- Bájos. - Igen.
Valóban az.
- Kérek csokis babkát. - Anne!
Én is.
- Kalverstraat. - Fizess!
Nos, ha már író leszek, hozzá kell szoknom a szegénységhez.
Vagy talán sikeres leszel.
Teltház van!
Ha a kosarat keresi, még mindig az ágya végében van.
Nem.
Ott is van.
- Ezzel gúnyolódik rajtunk. Bunkó. - Légy kedves!
Legyen ő kedves. Nincs semmink Hanukára.
Itt vagyunk egymásnak.
Direkt idegesíteni akarsz?
- Mivel? - „Itt vagyunk egymásnak.”
Igaz, de azért jól esne egy kis macaron.
- Szervusztok! - Az ágy végében van.
- Mi? Még mindig? - Legalább Miep terve beválik.
Pfeffer már nem akar elmenni.
„Dr. Pfeffer, ha kérhetem.”
Peter.
Sajnálom. Különlegessé akartam tenni a Hanukát.
Már tudom. Legyen egy díszvendégünk! Miep, eljöhetnél.
- Igen. - Igen.
- Kérlek!
- Gyere el! - Margot énekel!
- Kérlek! - Köszönöm a meghívást,
de nem tudok elmenni. Holnap egy partira vagyok hivatalos.
Egy partira.
- Miféle partira? - Mesélj csak!
Semmiség. A barátnőm, Tess és én szervezünk
- egy korcsolyapartit. - Hiányzik a korcsolyázás.
- Meg a partik. - Meg a barátok.
Mindenkit meghívtam, és mindenki jönni fog, szóval…
- Pompás. Kat? - Igen!
Kat? Ő már nem jár partikra. Kat egy tenyészkanca.
Csak úgy potyogtatja ki a kölyköket.
Sofia?
Ő sem. Sofiával összevesztünk.
- Micsoda? Miért? - Mert tenyészkancának hívtam Katet.
- Hiszen nővérek. - Elfelejtettem.
Ne aggódj a vendégek miatt. Mesélni akarok a dekorációról,
- a felszolgálókról… - Felszolgálók?
Pontosan. Ne értetlenkedj már!
Hol az ajándék? Megvan.
- Ez itt a tiéd. - Nem! Megbeszéltük, hogy nincs ajándék
- a háború miatt. - Tudom, de meggondoltam magam.
Mondani fogok valamit, de nem nevethetsz ki, oké?
Mert ha kinevetsz, zavarba jövök, elkezdek nevetni, tüsszenteni, majd sírni.
Ronda képet vágsz, amikor sírsz.
Jól van, elég legyen!
Amikor találkoztunk, egy vézna leányzó voltál,
aki épp leszállt a bécsi vonatról.
Nekem pedig se apám, se barátaim nem voltak.
De együtt sikerült kevésbé magányossá tennünk a világot.
És amikor tegnap átjöttél, rádöbbentem, hogy mennyire hiányoztál.
A legjobb barátom.
Aki többé már nem vézna és fura.
Valami hihetetlen dologgá változtál.
Egy meseszép pillangóvá.
Nyisd ki!
- Egy pillangó? - Zafírból van.
A lánc pedig valódi arany.
Megérdemled. Szóval ne gyere nekem a badarságaiddal, oké?
- Csodálatos. - Segítek felvenni.
Gyere.
Mi… miből telt rá?
Van egy gazdag és igazán nagylelkű párom.
Olyan szép, hogy ebben fogok aludni.
Addig hordom, ameddig csak lehet, mielőtt el kell adnom.
Mert el kell adnom, nem igaz?
És ez…
Ez a legszebb tulajdonom.
Nem mintha én vettem volna. Ajándék volt.
Miközben Anne Franknek még egy ünnepi cukorkára sem telik.
Nem. Eladom. Csak a partira veszem fel,
hogy Tess lásson benne. Utána eladom. Így fair, nem?
Miféle parti?
- Hát Tess partija, a miénk. Holnap. - Egek! Nem akarok partizni.
Tessék? De jó móka lesz.
Valóban? Miközben a fél ország bujkál, éhezik és haldoklik?
Most senkinek sem kéne mulatnia.
Nincs bűntudatot, hogy kint vagy, miközben a barátaink bujkálnak?
Hát neked?
Ezért jársz templomba? Mert bűntudatod van?
Igen. Talán.
Nem is mondtam. Zseni vagyok. Megoldottam a Pfeffer problémát.
Lotte beugrott. Bevittem a konyhába,
hogy hallhassa a hangját.
- A hangját? - A szellőzőn át.
Már ettől lenyugodott.
- Beválhat. - Be is vált.
Egy csomószor megköszönte. Nem is morgott rám.
Ez… tökéletes.
Tényleg zseni vagy!
Jól van. Legyenek nagyon csendben a biztonsága kedvéért.
Rendben.
Maya?
Rendben.
Jöjjenek!
Azt mondta, nem maradhat sokáig, de hoz magával egy labdát.
A fiuk szeret labdázni.
Jól néz ki. Olyan… egészséges.
- Sír. Nem kedveli őt. - Nem, ő csak…
fázik. Ennyi az egész.
Nathan! Nathan!
Nathan!
Maya, állj!
Ne, ne!
Kérem, hadd lássam a fiamat! Ne! Nathan!
Ne!
- Mi az, Bep? - Egy meglepetés!
- Istenkém! - Hát nem lenyűgöző?
Ezt figyeld!
- Azta! - Üdv Amszterdam legbiztonságosabb helyén!
Miep, visszajöttél! Hoztál nekünk egy hanukai csodát?
Nos, a körülményeket tekintve az is csoda, hogy hoztam fehérrépát és egy kiló sajtot.
Otto azt mondaná, legyünk hálásak azért, amink van, így én is ezt fogom tenni.
Gyere, te lustaság, segíts főzni!
- Miepnek készülnie kell a partira. - Kész vagyok.
Ebben akarsz menni?
- Igen? - Ki van zárva.
- Ebben nagyon elegáns vagy. - Igen.
- Ki fogsz tűnni. - A kabát nélkül.
Mi? De hisz… odakint hideg lesz. Ez egy korcsolyaparti.
Nem érdekel. Edith gyönyörű ruháját nem fogod eltakarni
egy vastag gyapjúkabáttal. Hogy nézne már az ki?
Felvehetne egy rövid pelerint.
Ezt inkább meg sem hallottam.
Nos… tökéletesen menne a ruhához.
Nem adom oda a nagyanyámtól kapott pelerint.
Az a ruha van rajta, amit az operában viseltem.
- Ez Párizsban készült. - Mi? Ez túlságosan szép.
- Nem vehetem fel. - De.
- Ne, Mrs. Frank… - Ha ilyen képet vág,
ne is erőlködj. Nem nyerhetsz.
Igen. Ezt a ruhát kell felvenned a partira. Csodásan áll.
Jó, rendben van.
Jaj, ne!
- Ezt nem viselheti. - Anne, drágám, menj a ládához,
és vedd ki az ágy alól a pelerint.
- Oké. - Ez ocsmány. Vedd le!
Ez így nem áll össze. Egyáltalán nem.
Katasztrófa.
Ő a legjobb barátnőm, aki minden ruhámat ismeri.
- Mit mondok majd neki? - Hazudnod kell.
Mondd… hogy egy ócskaság, csak drágának tűnik.
Már annyira unom a hazudozást. Utálom.
Jó, hazudok neki.
Minden nap elképzelem, hogy milyen lenne,
ha normális életet élhetnénk.
Amikor elképzelem az embereket az utcán…
hogy átölelem a barátnőimet, étteremben eszek, feladok egy levelet…
Akkor ez a pelerin van rajtam.
Ha ismét normális életünk lesz, akkor majd én fogom ezt hordani.
Viseld ma este helyettem, Miep.
Mulass egy nagyot!
Köszönöm.
Hát te?
Szóval ez az a hely.
- Már értem, mit lát benne. - Azt hittem, nem jössz.
Olyat is lehetett volna?
Tudod mit? Igen. Menj csak haza!
- Bocs. Tudom… - Komolyan.
Csak menj. Nem, muszáj…
jól éreznem magamat.
Emlékezni akarok azokra az időkre,
amikor az életünk még nem a folytonos aggódásról szólt.
Emlékezni akarok arra, milyenek voltunk, mert már fogalmam sincs.
Szeretnék egy kicsit lazítani, és megfeledkezni…
a történésekről. Tudom, önző vagyok.
Tudom jól. De emlékeznem kell a jó dolgokra,
és hinni abban, hogy ismét jók lesznek, ha ennek vége.
Te viszont nem tudsz, de őszintén, nem is érdekel. Komolyan. Csak…
menj haza, hogy mulathassak egy jót.
Nem.
Mesésen festesz.
Tudom.
Köszönöm.
- Te jó ég! - Azta!
Miep!
- Szia! - Szia!
Istenkém! Sziasztok! Jó titeket látni.
- Tess, ez a parti… - Pompás, nem?
Milyen csinos vagy.
- Ez… hattyútól? - Csodálatos, nem?
Az… édesanyámé volt. Elvennéd?
- Ezt is. - Gyere. Úgy izgulok.
- Ez aztán… - Hozok italokat.
- …őrületes. - Tudom.
Gondoltad volna, hogy ilyen lesz?
- Egyszerűen varázslatos. - Ugye?
- Hol van… a jégpálya? - Odakint.
Eddig nem lelkesedtek érte a lányok,
- de most már fognak. - Kik?
Meg kell ismerned a lányokat. Hol vannak? Menjünk!
Elke, Halle, ő itt Miep.
- Sziasztok! - Szia!
A legjobb barátnőm, és ő ihlette meg
- ezt a partit. - Hát, nem is tudom.
Ez a mi kis közös vívmányunk.
Imádom a nyakláncodat. Azok pillangók?
- Hol szerezted? - Ami azt illeti,
Tesstől kaptam ajándékba.
Utállak. Tökéletes ízlésed van.
- Elég! - Tess szerint lekvárt készítesz.
Eladom. De ez nem lekvár, hanem pektin, amit a lekvár sűrítéséhez használnak.
Imádom a lekvárt.
Igazán? Ez remek. Valóban…
Tess, hol… hol van mindenki? Hol vannak a régi…
Nem emlékszel? Kat nem jön.
Oké, de Helen, Leni? Itt nem ismerek senkit.
Te még tartod velük a kapcsolatot?
Két pezsgőt kérnék.
- Komolyan? - Tényleg?
És… egy pohár whiskyt. Köszönöm.
Tudod, nem olyan bonyolult átalakítani egy gyárat.
Szerintünk a páncélozott csapatszállítók olyanok, mint a csomagszállítók.
Viszont… ezek a tankokról szóló szerződések.
Gies, hát eljöttél!
Jó látni, hogy igyekszel.
Igazán köszönöm.
- Ne haragudj! Ő itt Peter. - Nagyon örvendek.
Bemutatlak a többieknek.
- Jól van… rögtön ott leszek. - Rendben.
- Jan! Korcsolyázzunk! - Miep!
- Olyan kellemes. - Miep! Elmegyünk.
Tessék? Mi történt?
Az történt, hogy a barátaid nácik.
- Jesszus, Jan. - Miep,
Daniel és a barátai NSB tagok.
Hogy mondhatsz ilyet?
Rajta van az az átkozott kitűző. Gyere, győződj meg róla.
- Mi? - Gyere!
Vegyük ezt le!
- Én igen. - Egyedül jött.
Hozom a kabátokat.
- Tess? - Szia! Találkoztatok már?
Daniel az NSB tagja?
- Hogy mi? - NSB kitűzőt visel.
Miep… Bocsássatok meg nekünk!
- Mit művelsz? - NSB tag? Csak áruld el!
Rajta van egy kitűző, jó?
De… csak mutatóban. Az üzlet miatt, érted?
Mindenki üzletel a…
- Tess, nem! - Ne most, Miep. Kérlek, ne csináld!
Minden rendben van?
Tess azt mondja, hogy most már a nácikkal üzletelsz?
Apámnak autóalkatrész-üzlete van, szóval igen.
- Szerződést kötöttünk. - Azokkal,
akik szétszedik az országunkat, zsidókat telepítenek ki és ölnek meg?
Az isten szerelmére, Miep!
Gies, mennyit ivott az asszony?
Nem eleget. Tudod,
- meg sem lep. - Elég!
- Szégyelld magad! - Elég!
- És te! Hogy merész… - Fejezd be!
Menj ki!
Őszintén sajnálom mindezt.
Tudjátok, milyen. Iszik néhány pohárral, felbátorodik, és mindenkibe beleköt.
Köszönjük ezt a csodás estét. Varázslatos volt. Elnézéseteket kérem.
Ugyan. Kifelé menet igyál valamit.
- Köszönöm. - Szórakozz egy kicsit!
Miep!
Mi a fene volt ez? Ne merészelj így beszélni velem!
- Nem kérhetsz bocsánatot a nevem… - Ide hallgass!
Ezek nácik. Odabent körül vagyunk véve. Egyedül mi nem vagyunk azok.
Azzal nem segítesz magadon, sem a barátainkon, ha lecsukatod magadat.
Mi döntjük el, mikor harcolunk velük, nem pedig ők.
Rendben?
Húzzunk innen.
- Ez meg mi? - Varázslat.
Hát eljöttél!
A gyertya meggyújtásával
ráhangolódunk az évezredeken át tartó bátorsághoz és túléléshez.
Ahogyan az őseink, a Makkabeusok, fellázadtak a görögök ellen,
úgy lázadunk fel mi is a magunk módján.
Mert hiába próbálnak megszabadulni tőlünk,
Hitler úr, az istentelen tisztjei, sőt még azok a betolakodók is,
akik a múlt éjjel szétzúzták a biztonságérzetünket,
mi mégis közvetlenül az orruk előtt éljük és ünnepeljük ezt az életet,
olyan barátokkal, akik nap mint nap az életüket kockáztatják értünk.
Ezért a Hanuka első éjszakáján, és az azt követő összes többin…
megünnepeljük az őseink és saját magunk
bátorságát és kitartását.
Mint az tudjátok, én…
nem vagyok vallásos.
Sokszor hallottam már ezt a történetet, de…
általában nem figyelek.
Általában az éltere koncentrálok, amit a történet után fogunk enni.
Azonban ma figyeltem.
És ez nagy vigaszt nyújtott, szóval…
Köszönöm, Hermann, amiért emlékeztetett arra,
hogy ezek a múltbéli történetek képesek reményt adni nekünk…
a jövőre nézve. Hálás vagyok mindannyiótoknak,
hogy a történetem részesei vagytok, és hogy miattatok van okom reménykedni.
Yishar koach!
Általában ilyenkor jönnek a finomságok, de…
Először is, Mrs. Van Pels, köszönöm.
Olyan sok étel volt a partin.
Szóval…
- Nem mondod! - …jó étvágyat!
Egek, hoztál tortát!
- És sütit. - Piskótatekercs.
- Ez még nem minden. - Pezsgő!
- Milyen volt a parti? Jó? - Nem.
- Borzalmas volt. - Bizony.
Elnézést!
Anne vágyakozó pillantásokkal és nagy sóhajokkal,
valamint néhány nem túl finom megjegyzéssel világossá tette számomra,
hogy önző mód nem osztottam meg a kosaram tartalmát.
Bocsássanak meg, barátaim, de kellett egy kis idő.
Örülnék, ha együtt osztozhatnánk ezen az ajándékon.
Mi pedig roppant örülnénk annak, ha mindet megehetnénk.
Fritz!
Honnan van ez a nyaklánc?
Hogy ez? Zálogba akartam adni.
- Ajándék volt egy baráttól. - Kitől kaptad?
Tesstől, a legjobb barátomtól. Miért? Mi a baj?
A hölgy zsidó?
Nem. Nem az. Miért?
Megnézhetem?
Igen.
Mr. Frank, mi a baj?
A frászt hozza rám.
Az inkvizíció idején édesanyám egyik barátnőjének volt egy ilyene,
amikor a zsidók vagy keresztények lettek, vagy meghaltak.
A nő egyfajta titokként viselte.
Ha nyitva van, akkor olyan, mint egy pillangó füzér,
de ha összecsukjuk…
Sajnálom, Miep, de ez nem a barátodé volt.
- Ő… ő soha nem tenne… - Valószínűleg ellopták.
Milyen jól ismered őt?
- Ne csináld, Miep! - Nem, nem. Nekem nem kell.
Nincs rá szükségem!
Nem akarok hozzáérni. Mr. Frank szörnyetegnek tarthat.
- Nem tart annak. - Szerinted Tess tudja?
- Hogy honnan szerezte Daniel? - Persze hogy tudja.
Istenem! Már senkit sem ismerek.
Már téged sem.
- Ez nem igaz. - De igen! Templomba jársz.
Istennel vagy egy pappal beszélsz. Pedig velem kellene.
- Én nem vagyok elég? - Nem járok templomba.
Azt csinálom, amit te.
- Miről beszélsz? - Igent mondtál Mr. Franknek.
Akárcsak én.
- Várj, te is embereket bújtatsz? - Csinálok dolgokat, érted?
Én… segítek. Ennél többet nem mondhatok.
- Jan, nem. Mondtuk, hogy elég volt. - Nem, nem.
Nem figyeltél az előbb?
Ezek az emberek mindent elveszítettek, de mégis ellenállnak.
Nekem is ezt kell tennem.
Muszáj.
Várj! Ne! Kérlek… Valami fontosat kell mondanom.
- Igazán? És mit? - Maradnod kellene.
- Igen? - Igen… Kérlek, ne!
Ne, kérlek! Ments meg engem!
Tess, az a nyaklánc, amit adtál, honnan szerezted?
- Mi? Miért? - Csak válaszolj!
Furcsa vagy és drámai,
- én meg fáradt. - Áruld el!
Daniel egyik ismerőse ékszereket árult.
- Egy zsidótól lopták. - Tessék?
A nácik a zsidóktól lopnak.
- Egek, Miep. Későre jár. - Embereket gyilkolnak!
- Daniel nem öl embereket. - Ő nem jó ember, Tess.
Tényleg nem. Együtt üzletel velük. Nem érdekli, hogy mit művelnek.
Honnan tudod? Esélyt sem adtál, hogy megismerd!
Ezt kell tennünk a túlélésért, Miep.
Üzletelnünk kell a nácikkal.
Mégis mit tegyünk?
Mi van?
„Mégis mit tegyünk?”
Bármit, Tess. Ezek az emberek… gonoszok.
Nézz rám! Te jó ember vagy.
Az édesanyám haldoklik, Miep.
És miután meghal, egyedül leszek.
- Csak Daniel marad mellettem. - Tévedsz. Én is itt vagyok.
Igazán? Mert már meg sem látogatsz.
Tess, hagyd el Danielt! Kérlek!
Én csak egy ember vagyok, Miep.
Ha elhagyom, a háború nem ér véget.
- Ez nem változtat semmin. - Téged megváltoztat!
Eszedbe jut majd, mi a helyes.
És te miben segítesz, azon kívül, hogy elítélsz?
Tudod mit? Menj el! Kérlek, csak hagyj magamra!
- Tess, kérlek! - Könyörgöm, Miep, menj!
Tudod…
egy nap véget ér ez a háború.
És akkor együtt kell élned magaddal.
Tudsz segíteni? Valahogy biztonságban tartani?
Ismerek olyat, aki igen.
Egyesek megőrzik az ilyeneket…
a visszatérőknek.
Jól vagy?
Pontosan mit is csinálunk?
Elrejtjük az embereket… és utána?
Lelket öntünk beléjük.
„Nem lesz gond. Csak ki kell várni.”
- Ennél azért többet teszünk. - De nem eleget.
Mi is rejtőzünk.
El kell rejtenünk a hovatartozásunkat, a gyűlöletünket.
Nem bírom tovább. Fel fogok robbanni.
A tapasztalatom szerint ilyenkor csak egy dolgot tehetsz.
Még többet.
Puskák…
- pisztolyok, gránátok. - Mit fogunk csinálni?
Tüzet gyújtunk.
A feliratot fordította: Kocsis Bence János