DIN EPISOADELE ANTERIOARE
Ne vom ascunde. Când ajungem acolo,
voi avea nevoie de tine pentru mâncare.
E o ascunzătoare. Să faci liniște.
Nu poți să te plimbi, să vorbești sau să faci zgomot.
- Cum e dl Frank? - E bine.
Am auzit că se iau măsuri împotriva evreilor. E înfricoșător.
Mai îmi poți da câteva? Cu un pic mai multă carne.
Poftim mai multă brânză pentru sărăcuța ta mămică.
Cum vom procura mai multă hrană?
- Îi știți pe copii? - Cine i-a adus?
Cineva din SS. I-a lăsat cu Miep și Jan și a zis să nu fie aici când se-ntoarce.
Fă asta pentru mine și te voi ajuta cu copiii.
Apartamentul 214. L-au lăsat într-o comodă.
- Un pachet cu documente importante. - Un pachet!
De ce naiba nu mi-ai zis? Dacă-l lăsam acolo?
Îmi iau nepoții?
Trebuie să plece în seara asta. Îi duc cu Miep.
SERIALUL E INSPIRAT DE EVENIMENTE REALE. UNELE EVENIMENTE, LOCAȚII
ȘI PERSONAJE AU FOST CREATE SAU SCHIMBATE ÎN SCOPURI DRAMATICE.
RAZĂ DE SPERANȚĂ
- Cadouri de Sinterklaas? - Da. Pentru nepoții mei.
E perioada mea favorită din an.
- Nu-i și a ta? - E grea perioada asta, nu?
Dar mi-a plăcut mult când eram mică.
Îmi pregăteam ghetuțele cu o noapte înainte,
mă trezeam devreme și fugeam să văd ce mi-a adus Sinterklaas.
- Sincer, încă fac asta, de fapt. - Și-ți lasă ceva?
Da. Scrisori de dragoste, de la soțul meu.
Vezi, chiar și într-un an greu găsim cum să celebrăm.
Da.
N-am destul, dar am niște bani la lucru.
Poți să ții astea un pic, te rog?
Vin imediat, fug până la birou.
Desigur.
Nu!
Nu! Doamne!
Sper să fie acolo!
Alo? Domnule Frank?
Ce…
Sper să fie bine. Unde…
Nu!
Domnule Frank?
Doamne, unde sunt? Alo?
Miep!
- Doamne! - Au venit niște oameni azi-noapte.
Am auzit totul din bucătărie.
Aerisirea dă direct în camera mea.
Au vrut să intre aici. Tot forțau clanța.
Bine că era încuiată!
Și bine că ai venit tu. E duminică.
Biroul a fost complet răvășit.
- Cred că nu mai sunt banii. - Nu mai sunt banii? Nu!
- Nu banii ăia. - Da.
- Ce bani? - Nimic. E-n regulă.
Sunt pentru cadourile de Hanuka.
- Hanuka? - Margot.
- Am urechi, aud chestii. - Cum adică?
Hanuka? Despre asta vă faceți griji?
Credeam că suntem în siguranță. Ați zis că e o fortăreață.
Domnule Pfeffer, cred că cu toții ne-am săturat.
- E „doctor Pfeffer”, dnă Frank! - Da.
Poate că am pierdut eu totul, dar insist să mă lăsați măcar cu asta!
Da.
Singurul motiv pentru care n-am fost descoperiți
e că hoții n-au avut destulă inițiativă de a deschide ușa!
Vorbind de asta, de unde suntem așa siguri că erau hoți? Poate căutau evrei.
- Domnule doctor, vă rog. - O fortăreață.
V-am crezut.
Da, și v-am primit. Vă rog să nu ne răsplătiți bunătatea
- …provocându-le necazuri copiilor. - Copiilor. Da. Ei bine,
copilul meu stă în Anglia cu fratele meu.
Probabil deja m-a uitat și Lotti va face la fel.
Numai pe ea o mai am. Dacă…
nu sunt în siguranță aici, mai bine mă duc să fiu cu ea.
- Unde mergi? - Doctore!
Îmi iau lucrurile. Plec.
- Nu… - Imposibil.
- Încearcă numai să mă oprești. - Nu-i sigur. Dacă vorbești…
N-o să zic nimic.
- Calmează-te. - Miep!
Liniște!
Te rog, ia loc.
Nimeni nu pleacă nicăieri. Dar aveți un argument bun, dle doctor.
Poate că ascunzătoarea noastră nu-i atât de secretă.
E doar o ușă. Oricine o poate deschide. Trebuie schimbat asta.
Poate că această nefericire s-a abătut asupra noastră
pentru a preveni ca ceva mai rău să se întâmple.
Normal că un evreu transformă o tragedie într-o binecuvântare.
Au luat banii de cadouri și plicul unde țin cartelele. Au luat tot.
Va fi bine.
Cum? Nu vor avea mâncare!
Se putea și mai rău.
Imaginează-ți dacă un vecin bine-intenționat suna la poliție.
Nu începe și tu!
- Ce? - Pot să fiu supărată
înainte să fiu optimistă?
Am ajuns cât de repede am putut. Cum se simt?
Se odihnesc. N-au dormit.
Dumnezeule!
Trebuie să facem ceva cu ușa spre anexă.
Nu știu. S-o acoperim sau…
Și nu știu ce ne facem cu dr. Pfeffer.
- Ce-i cu el? - Îi e foarte greu.
Și nu știam că are un copil. Cum de nu știam asta?
Mereu o compătimesc pe Anne când se comportă urât cu ea.
Mă gândesc că e doar un bătăuș care nu înțelege copiii.
Dar îi înțelege, are un fiu. E trist și se simte singur
și niciodată n-am schimbat o vorbă bună cu el.
- Miep, nu-i vina ta. - Știu că nu e!
E vina naziștilor, dar nu pot țipa la ei, nu?
Vai…
Te simți mai bine?
Da. Asta mi-a prins bine. Îmi pare extrem de rău, dle Kugler.
Bine.
Bine, atunci. Pot repara ușa din față.
Kleiman va veni curând. Vom sta peste noapte
în caz că se întorc hoții.
N-are sens să stăm toți aici. Voi doi puteți pleca.
Pentru că am țipat la dvs?
- Am iertat deja. - Sigur e-n regulă dacă plecăm?
Da. Pleacă. Bucură-te de ziua liberă. Ne voi proteja prietenii.
Ei bine, avem o zi liberă acum.
Nici nu-mi amintesc ce făceam duminica, tu?
Nu-ți amintești pentru că nu făceam nimic.
Atunci hai să facem asta.
Ai zis că trebuie să faci cumpărături, iar eu mă văd cu fratele meu.
V-ați văzut săptămâna trecută.
Da. Are ceva probleme la lucru.
Face brânză. Cât de greu poate fi?
- Ai fi surprinsă. - Vin cu tine.
Mă descurc să ajut oamenii când au dificultăți, nu?
- Îl urăști pe fratele meu. - Ba nu!
Ba da. Îi zici „șeful brânzei”.
Da, pentru că vorbește doar despre istoria brânzei,
textura brânzei, temperatura perfectă de păstrare. Nu-s o sfântă, Jan.
Du-te acasă. Vin repede.
Te voi aștepta în pat.
Vin foarte repede.
Pa!
Prieteni, cred că nu mint dacă spun că în acest an,
mulți dintre noi nu simt bucuria pe care ne-o aduc sărbătorile de obicei.
Și cu agenții de raid aerian care ne obligă…
să stingem luminile chiar și în casele noastre…
Metafora se scrie singură.
Acestea sunt vremuri periculoase pentru aducătorii de lumină.
Miep!
Doamne, ce s-a întâmplat?
Jan a zis că se vede cu fratele,
dar s-a dus în direcția greșită, l-am urmărit și…
- Nenorocitul! Te înșală? - Nu! E mai rău de atât.
Se duce la biserică.
- Nu-i amuzant. - Haide! Soțul tău se duce la biserică
și parcă-i apocalipsa.
- E amuzant. - Nu-i religios.
Cred că acum e.
Dar eu nu sunt religioasă, nici familia mea nu e.
Sunt socialiști, ceea ce eu zic că e o religie.
- E un cult. - Unul pe care-l iubesc
și credeam că și Jan.
- Mi s-a părut că-ți aud glasul. - Bună!
- Cum te simți, draga mea? - Se simte groaznic
pentru că soțul ei are o aventură cu Iisus.
Taci! N-o asculta. Sunt bine, doar că…
soțul meu se furișează la biserică și mă simt ciudat.
Ți-ai găsit un bisericos? Poate fi de bine.
Nu că eu aș ști. Mereu îi aleg pe cei care înșală.
- Să nu încep cu tatăl lui Tess… - N-o s-o facem. Haide.
Dar mi l-a dăruit totuși pe acest îngeraș, nu?
Știu cum ești.
Bine. Atunci, vă las singure.
- Să mai dai pe la noi, Miep. - Da. Mi-a făcut plăcere.
Pa!
Cum se simte?
E tot la fel.
Da.
Radioterapia nu funcționează.
Daniel a auzit de un doctor german care folosește niște chimicale.
- Nu știu. Ne interesăm. - Scuze că n-am prea dat pe aici.
Nu te pot învinovăți. Mama e pe moarte.
E deprimant.
În unele zile, nici eu nu vreau să fiu aici.
Mă face o persoană rea?
Nu.
Eu cred că da.
Poate ar trebui să merg la biserică cu Jan.
De ce nu mi-a zis?
M-a mințit.
Pentru că tu critici.
- Ba nu. - Ba da.
- Uneori mă simt judecată. - De mine?
Da. Adică, tu ai o slujbă.
- Tu ai bani. - Nu mulți.
Da, dar ești independentă. Eu n-am o slujbă acum.
Nu te judec.
Bine, poate eu mă judec singură.
- Ai multe. - Am un iubit.
Vei studia moda la Paris.
- Chiar crezi asta? - Da.
- Imediat cum se termină războiul. - Doamne. Războiul.
Urăsc războiul.
- Mi-a venit o idee bună. - Ce?
Ne trebuie o pauză de la război, cancer și soți mincinoși.
Hai să dăm o petrecere cu patinaj.
- Patinaj? - Da, cum am avut
când eram la școală. Mai știi? A fost grozav.
Apa n-a înghețat.
O vom ține la casa părinților lui Daniel
și voi pune grădinarii să dea cu apă prin curte,
o vom face patinoar.
„Voi pune grădinarii să dea cu apă prin curte
- …o vom face…” - Haide! Dra Critică!
- Vezi? Ți-am zis eu! - Scuze.
Suntem recunoscători pentru ajutor.
Sincer, nu știu dacă ajut.
E foarte tulburată în ultima vreme.
Plângea și vorbea despre faptul că vrea să moară.
Dacă oamenii care nu trebuie o aud…
putem fi toți trași la răspundere pentru c-am ascuns evrei.
Toată congregația ar fi în pericol.
De asta sunt aici. Poate o pot calma.
Îmi tot zic…
încerc s-o țin în viață, dar merită?
E-n regulă.
E un prieten.
Bună!
Mă numesc Jan.
Am o poză cu fiul tău.
Am ajuns târziu și se întuneca, dar am făcut ce-am putut.
Iată-l.
Fața. Zâmbetul. E băiețelul nostru.
Nu-i prea înalt.
A crescut. Au trecut opt luni. El e.
Nu e el.
Eu am făcut poza acum două zile. Crede-mă, el e.
Unde?
Nu-ți pot spune, pentru protecția lui.
Sunt mama lui și n-am voie să știu unde e?
- Sunt mama lui! - Maya, fii calmă.
Calmă? Te-am lăsat să mă convingi să-l dau.
Și acum vreau doar să-l văd și nu pot. Nu-mi văd băiețelul.
- Văd un necunoscut. - Maya.
- Vreau să-mi văd fiul! - Maya!
- Copilașul meu! - Maya!
- Liniște, te rog. - Maya. Liniște!
- Ascultă, știu. - Mi-e dor de puiul nostru.
Știu, bine? Știu.
Credeam că va funcționa.
Și eu.
- Bună! Miroase bine. - Fac cod.
- Dna Stoppelman… - A plecat.
Mă duc să fac o baie.
Nu va dura mult.
Ți se pare că sunt critică?
- Nu știu. Ar trebui? - Tess așa crede.
Tess? Da?
Am fost la ea azi…
cât timp erai la biserică.
Te-am urmărit. Nu te-ai dus la casa fratelui tău.
- M-ai urmărit? - Credeam că mă înșeli.
Credeai că te înșel?
Acum doar repeți tot ce zic.
Nu te înșel.
Dar decât se petreci ziua cu mine, te-ai dus la biserică.
- Miep… - Și m-ai mințit.
Despre ce altceva mă minți? Crezi că o să te critic?
Nu.
Nu. Îmi cer scuze, bine? N-ar fi trebuit să te mint.
De ce te-ai dus la biserică?
Vreau să simt că viața mea are un rost.
Eu n-am rost?
- Căsătoria noastră n-are rost? - Bineînțeles că da.
Știi, mă tot gândesc la prima ta căsătorie
și cum v-ați schimbat și v-ați îndepărtat.
Miep, aia… e ceva complet diferit.
Nouă ne e foarte bine.
Doar m-am dus la biserică.
Scuze că te-am mințit.
Mi-ar plăcea să putem scăpa de ușă.
Cum adică? Să o zidim?
Nu. Să o ascundem cu… un perete fals sau ceva de genul?
Și cum propui să facem asta?
Miep, a venit cineva să te vadă.
N-a zis de ce.
Lotte! Toată lumea, ea e… prietena mea, Carlotta, Lotte.
E logodită cu dentistul meu. L-am mai menționat pe dr. Pfeffer.
- Bună! - Încântată, Lotte.
- Bună! - Bună!
Miep, scuze c-am venit, dar am ceva pentru tine.
Sinterklaas fericit!
Mulțumesc mult! Nu trebuia.
Putem vorbi în privat?
Desigur. Hai să-l ducem în bucătărie.
- Urmează-mă. - Bine.
Scuze că te-am surprins așa, dar coșul e pentru Fritz.
- Mă gândeam eu. - E pentru Hanuka.
În caz că te duceai să-l vezi la țară curând.
Te duci?
Da.
Mă gândesc că nu pot să vin cu tine.
Așa e.
Glumesc, desigur. Dar voi fi singură de sărbători.
Trebuie să verific ceva, Lotte. Revin imediat.
Nu. Te deranjez în mijlocul zilei.
- Nu! - Plec.
Haide! Ia loc. Așteaptă aici.
Fă o cruce acolo.
E-n regulă.
Dr. Pfeffer, am o surpriză pentru dvs.
Așteptați aici.
Scuze, Lotte. Arată-mi ce i-ai adus.
Totul are valoare sentimentală.
Asta e marmelada lui favorită.
Macarons…
și cozonac cu ciocolată.
Eu le-am făcut.
Am mâncat hering afumat la prima întâlnire.
Mergeam pe lângă un vânzător stradal și Fritz mi-a zis:
„Sper că îți place heringul, fiindcă dacă îți place,
- …ești femeia visurilor mele”. - Femeia visurilor mele.
Și ai vrea să-i zic ceva când îl văd?
Că îl iubesc.
Și că rămân foarte puternică, așa cum mi-a zis.
Și roagă-l să rămână puternic.
Vom fi împreună din nou curând.
Habar n-ai ce cadou mi-ai făcut.
- E minunată. - Da.
Da, este.
- Vreau și eu cozonac. - Anne.
Și eu.
- Kalverstraat. - Plătește!
Dacă voi fi scriitoare, va trebui să mă obișnuiesc fără bani.
Sau poate vei avea succes.
Casă plină!
Dacă-i cauți coșul, e la capătul patului său.
Nu.
Iată-l.
- Ne tachinează cu el, urât. - Nu fi rea!
Spune-i lui să nu fie. Noi n-avem nimic de Hanuka.
Ne avem unii pe alții.
Faci asta ca să mă enervezi?
- Ce? - „Ne avem unii pe alții.”
Așa e, dar ar fi frumos să avem un macaron.
- Bună, tuturor! - E la capătul patului.
- Încă? - Măcar planul lui Miep funcționează.
Pfeffer nu mai zice că vrea să plece.
„Dr. Pfeffer, te rog.”
Peter.
Scuze. Chiar voiam ca Hanuka să fie specială.
Știu. Putem avea un musafir special! Miep, poți veni.
- Da! - Da.
Da, te rog.
- Vino mâine de Hanuka. - Margot cântă!
- Te rog. - Sună ca o invitație grozavă,
dar nu pot. Trebuie să merg la o petrecere mâine.
Petrecere.
- Ce fel de petrecere? - Da, ce fel?
Nu-i nimic. E doar ceva ce organizăm eu și prietena mea Tess,
- …o petrecere cu patinat. - Mi-e dor de patinat.
- Și de petreceri. - Și de prieteni.
Am invitat pe toată lumea și toți au zis că vin. Deci…
- Excelent. Kat? - Da!
Kat? Kat nu mai vine la petreceri. Kat e casnică.
Face copii cu viteza luminii.
Sofia?
Nu. M-am certat cu Sofia.
- De ce? - Pentru c-am făcut-o pe Kat „casnică”.
- Tess, sunt surori. - Da, știu. Am uitat.
Nu-ți face grijii de invitați.
Trebuie să-ți zic de decorațiuni
- …și catering și… - Catering?
Da, catering. Nu mai face comentarii.
Cadouri. Aici.
- Ți-am luat ceva. - Nu! Am zis că nu luăm cadouri
- …din cauza războiului. - Știu, dar m-am răzgândit.
Îți voi spune ceva și n-ai voie să râzi, bine?
Dacă vei râde, mă voi rușina,
apoi voi râde, strănuta și voi începe să plâng.
Și arăți urât când plângi.
Oprește-te! Bine.
Când te-am cunoscut, erai o fetiță slăbănoagă,
proaspăt sosită din Viena.
Iar eu eram o fată fără tată sau prieteni.
Dar împreună am reușit să facem lumea mai puțin singuratică.
Și când ai venit ieri, mi-am dat seama cât de mult mi-a fost dor de tine.
Cea mai bună prietenă.
Nu mai suntem slăbănoage și ciudate.
Te-ai transformat în ceva incredibil.
Ești ca un fluture frumos.
Uită-te.
- Fluturi? - Safire.
Lănțișorul e din aur adevărat.
Îl meriți, deci să n-aud nimic, bine?
- E foarte frumos. - Te ajut eu.
Haide.
Cum ți-ai permis asta?
Păi, am un iubit bogat și foarte generos.
E atât de frumos că aș dormi cu el.
Ar trebui să-l port cât de mult pot până nu trebuie să-l vând.
Trebuie să-l vând, nu?
Și e…
cel mai frumos lucru pe care-l am.
Nu-i ca și când eu l-am cumpărat. A fost un cadou.
Între timp, Anne Frank nu-și permite o bomboană de Hanuka.
Nu. Îl vând. Îl voi purta la petrecere,
ca să mă vadă Tess cu el, apoi îl vând. E corect, nu?
Ce petrecere?
- Ce? Petrecerea mea și a lui Tess. Mâine. - Doamne! Nu vreau să merg la o petrecere.
Ce? Va fi distractiv.
Crezi? Când jumătate de țară se ascunde, e înfometată, moare…
N-ar trebui să ne ardă de petreceri.
Te simți vinovat că suntem liberi cât prietenii noștri se ascund?
Tu nu?
De asta te duci la biserică? Să-ți procesezi vinovăția?
Da. Poate.
Am uitat să-ți spun. Sunt un geniu. Am rezolvat problema lui Pfeffer.
A venit Lotte. Am dus-o în bucătărie ca să-i poată auzi vocea.
- Vocea ei? - Prin aerisire.
Și l-a calmat.
- Ar putea merge. - A mers.
Mi-a mulțumit de vreo zece ori. Nu se mai plânge.
E perfect.
Ești un geniu!
Bine. Trebuie să faci liniște, pentru siguranța ta.
Da.
Maya?
Bine.
Haide.
A zis că nu poate sta mult. Va aduce o minge.
Îi place să se joace cu ea.
Arată bine. Arată sănătos.
- Plânge. N-o place. - Nu, lui doar…
Îi e frig. Doar îi e frig.
Nathan!
- Hei! - Nathan!
Maya, oprește-te!
Nu!
Te rog, lasă-mă să-mi văd fiul! Nu! Nathan!
Nu!
- Bep, ce e? - E o surpriză!
- Doamne! - Nu e incredibil?
Uite.
Bun venit în cel mai sigur loc din Amsterdam.
Miep, te-ai întors! Ne-ai adus un miracol de Hanuka?
E un miracol doar datorită circumstanțelor,
din moment ce v-am adus doar napi și brânză.
Otto ar spune că trebuie să fim recunoscători pentru ce avem,
așa că voi apela la firea mea bună.
Hai, domnișoară, ajută-mă să facem cina.
- Miep trebuie să se pregătească. - Sunt deja gata.
Doar nu te duci așa?
- Da? - În niciun caz.
- Da. Arăți elegantă în asta. - Da.
- Vei ieși în evidență. - Fără haină.
Ce? Nu, va fi afară și e rece. E o petrecere cu patinaj.
Nu-mi pasă. Nu vei acoperi rochia frumoasă a lui Edith
cu o haină grea din lână. Îți poți imagina?
Doar dacă nu poartă o capă.
Nu înțeleg cum poți sugera așa ceva.
S-ar potrivi perfect cu rochia.
Nu iei acea capă. E de la bunica mea.
Poartă rochia pe care am purtat-o la balul de la operă.
- Materialul e din Paris. - Nu, e prea frumoasă.
- N-o iau. - Ba da.
- Nu, dnă Frank, chiar… - N-o poți convinge
când are fața asta. Nu vei câștiga.
Da. Porți acea rochie la petrecere. E foarte frumoasă.
Bine.
Nu!
- Nu poate purta asta. - Anne, du-te la lada
de sub patul meu și ia capa.
- Bine. - Arată groaznic. Dă-o jos.
Da, nu merge. Nu.
Un dezastru.
Ce? E cea mai bună prietenă a mea. Știe tot ce am în dulap.
- Ce-i voi spune? - Va trebui să minți.
Spune-i că e ieftină, dar arată scump.
M-am săturat s-o tot mint. Urăsc asta.
O voi minți.
În fiecare zi îmi imaginez viețile noastre normale dincolo de aceste încăperi.
Când îmi imaginez că mă întâlnesc cu oameni în public…
îmi îmbrățișez prietenele, mănânc într-un restaurant, trimit o scrisoare…
port acea capă.
Când viața e normală, eu port acea capă.
Poartă capa în seara asta pentru mine.
Scoate fata în lume.
Mulțumesc.
Iată-te!
Deci, ăsta-i locul.
- Acum înțeleg ce vede la el. - Credeam că nu vii.
Nu știam că era o opțiune.
Știi ce? Este. Du-te acasă.
- Scuze. Știu că… - Pe bune.
Du-te acasă!
Am nevoie să mă distrez!
Trebuie să-mi amintesc cum eram cu Tess
înainte ca viața să fie doar o listă lungă de îngrijorări.
Trebuie să-mi amintesc cum eram noi doi pentru că nu mai știu.
Vreau doar să uit tot pentru o noapte…
Să uit tot ce se întâmplă. Știu că e egoist.
Știu asta. Dar trebuie să-mi amintesc că lucrurile mergeau bine
ca să pot crede că va fi bine când se va sfârși tot.
Și tu nu poți. Și e-n regulă, pe bune. Nu-mi pasă. Nu mă deranjează. Doar…
du-te acasă, ca să mă pot distra.
Nu.
Ești foarte frumoasă.
Știu.
Mulțumesc.
Doamne!
Miep.
- Bună! - Bună!
Doamne! Bună! Mă bucur să vă văd.
- Tess, petrecerea e… - Nu-i superbă?
Uită-te la tine! Ești adorabilă.
- Sunt pene de lebădă? - E frumos, nu?
A fost a mamei mele. Poți s-o ții?
- Și asta. - Haide. Sunt atât de entuziasmată!
- Asta e… - Aduc paharele.
- …o nebunie. - Nu?
Ți-ai fi imaginat că va fi așa?
- E absolut incredibil. - Nu-i așa?
- Unde-i patinoarul? - E afară.
Fetelor nu le prea surâde ideea momentan.
- Dar poate acum, da. - Cine?
Fetele. De-abia așteaptă să te întâlnească. Hai!
Elke, Halle, ea e Miep.
- Bună! - Bună!
E cea mai bună prietenă a mea și inspirația
- …pentru petrecere. - Nu știu ce să zic.
Așa facem noi, încă din școală.
Îmi place lănțișorul tău. Sunt fluturi?
- De unde-l ai? - De fapt, e un cadou de la ea.
Tess, te urăsc. Ai gusturi perfecte.
- Oprește-te! - Tess spune că faci gem.
Îl vând. Și nu e gem, ci pectină. Se folosește la îngroșarea gemului.
Ador gemul.
Pe bune? E grozav. E… Da.
Tess, unde-i toată lumea? Unde-s…
Amintește-ți. Kat nu vine.
Da, dar Helen, Leni? Nu recunosc pe nimeni de-aici.
Încă vorbești cu Helen și Leni?
Două pahare cu șampanie.
- Pe bune? - Serios?
Și unul mare cu whisky. Mulțumesc.
Știi, nu-i atât de complicat să reconfigurezi o instalație.
Noi credem că aceste camioane de personal
sunt doar niște camioane de livrare.
Dar contractele pentru tancuri despre care se vorbea…
Gies, ai ajuns!
Mă bucur că ai venit!
Mulțumesc mult.
- Scuze. El e Peter. - Încântat.
Vino să-i întâlnești pe toți.
- Da, vin imediat. - Bine.
- Jan! Hai să patinăm! - Miep!
- E așa frumos. - Miep! Plecăm.
Ce s-a întâmplat?
Prietenii tăi sunt naziști.
- Doamne, Jan! - Miep,
Daniel face parte din NSB, la fel și prietenii săi.
De ce ai crede asta?
Poartă nenorocita de insignă! Hai, poți s-o vezi și tu.
- Poftim? - Hai!
Hai să ți le dăm jos.
- Eu sunt… - Nu-i cu nimeni.
Iau eu hainele
- Tess? - Bună! V-ați cunoscut?
Daniel face parte din NSB?
- Poftim? - Poartă insigna NSB.
Miep... Scuză-ne o secundă.
- Ce faci? - Face parte din NSB? Spune-mi.
Poartă o insignă, bine?
E doar de fațadă. E pentru afaceri, bine?
Toți fac afaceri cu…
- Tess, nu! - Nu acum, Miep. Te rog, nu face asta.
Totul e bine?
Tess mi-a zis că acum faci afaceri cu naziști?
Tata are o afacere cu componente auto, deci da.
- Avem contracte. - Poftim? Cu cei
care ne destramă țara, care relochează evreii și îi ucid?
Dumnezeule, Miep!
Gies, cât a băut femeia ta?
E clar că nu destul.
- Nu mă miră… - Gata.
- Să-ți fie rușine! - Gata.
- Și tu! Cum îți permiți… - Miep, gata.
Ieși afară.
Îmi cer scuze!
Știți cum e. După câteva băuturi,
se crede singura cu valori și calcă peste ceilalți.
Mulțumim pentru o seară fantastică. A fost minunat. Și scuze din nou.
Nu. Ia ceva de băut înainte să pleci.
- Mulțumesc. - Încearcă să te distrezi.
Miep.
Ce naiba s-a întâmplat? Nu vorbi cu mine așa.
- Nu-ți cere scuze în numele meu! - Ascultă-mă.
Sunt naziști. Suntem înconjurați. Cred că numai noi nu suntem.
Vei fi arestată dacă continui și nu va fi de bine pentru noi
sau pentru prietenii noștri.
Trebuie să alegem când să ne luptăm. Nu-i lăsăm pe ei s-o facă.
Bine?
Hai să plecăm de-aici.
- Ce-i asta? - Magie.
Ai venit!
Aprinzând această lumânare, ne legăm de mii de ani de curaj și supraviețuire.
La fel cum strămoșii noștri, macabeii, s-au răzvrătit împotriva grecilor,
și noi ne răzvrătim în felul nostru, chiar acum, în această anexă.
Pentru că, în ciuda încercărilor lor de a scăpa de noi,
a dlui Hitler, a armatei lui de ofițeri fără de Dumnezeu, chiar și a intrușilor
care ne-au spulberat sentimentul de siguranță noaptea trecută,
noi suntem aici, trăind și sărbătorind această viață, chiar sub nasul lor,
cu prieteni care își riscă viața în fiecare zi pentru a ne proteja.
Așa că, în prima noapte din Hanuka și în toate celelalte nopți care vor urma…
celebrăm curajul și reziliența
strămoșilor noștri și a noastră.
După cum știți, eu…
nu sunt o persoană religioasă.
Am mai auzit povestea asta de multe ori, dar…
de obicei nu o ascult.
De obicei, sunt prea ocupat gândindu-mă la ce vom mânca
după ce s-a terminat povestea.
Dar acum am ascultat-o.
Și m-a alinat, așa că…
mulțumesc, Hermann, pentru că ne-ai amintit
că poveștile din trecut ne arată cum să privim înainte…
să ne dea puțină speranță. Și vă sunt recunoscător tuturor
că sunteți parte a poveștii mele și pentru că mi-ați dat motive să sper.
Yishar koach!
De obicei, acum trebuia să mâncăm niște dulciuri, dar…
În primul rând, dnă Van Pels, vă mulțumesc.
A fost atât de multă mâncare la petrecere.
Așa că…
- Nu! - Poftiți.
Doamne! Ai adus prăjitură!
- Și fursecuri. - Ruladă cu gem!
- Asta nu-i tot. - Șampanie!
- Cum a fost petrecerea? Frumoasă? - Deloc.
- A fost groaznică. - Da.
Scuze.
Anne mi-a arătat foarte clar cu priviri nerăbdătoare
și cu suspine grele, și cu niște comentarii mai puțin subtile,
că am fost egoist că nu am împărțit ce am în coș.
Iertați-mă, prieteni. Am avut nevoie de puțin timp.
Aș fi onorat dacă ați împărți acest cadou cu mine.
Suntem foarte onorați să mâncăm tot.
Fritz.
De unde ai lănțișorul?
E doar ceva ce voiam să amanetez.
- E un cadou de la o prietenă. - Cine ți l-a dat?
Prietena mea cea mai bună, Tess. De ce? Ce se întâmplă?
E evreică?
Nu, nu e. De ce?
Pot să-l văd, te rog?
Da.
Domnule Frank, de ce?
Mă speriați.
Prietena mamei mele a avut unul în timpul Inchiziției,
când evreii trebuiau să se convertească la creștinism sau erau uciși.
Femeile le purtau ca un fel de secret.
Când e deschis, e un șir de fluturi, dar când îl închizi…
Scuze, Miep, dar acest cadou nu era al prietenei tale.
- Ea n-ar fi… - Probabil a fost furat.
Cât de bine îți cunoști prietena?
- Miep, oprește-te. - Nu. Nu-l vreau.
Nu-l vreau.
Nu vreau să-l ating. Probabil dl Frank mă crede un monstru.
- Nu crede asta. - Oare Tess știe?
Crezi că știe de unde-l are Daniel?
Desigur.
Doamne! Nu știu ce să mai cred.
Nici pe tine nu te recunosc.
- Ba da. - Nu! Te duci la biserică.
Vorbești cu Dumnezeu sau cu un preot. Vreau să vorbești cu mine.
- Vreau să fiu destul pentru tine. - Nu mă duc la biserică.
Fac ce faci și tu.
- Despre ce vorbești? - I-ai zis da dlui Frank.
Și eu am zis da.
- Poftim? Ascunzi lume? - Fac niște lucruri.
Ajut. Nu-ți pot spune mai mult de atât.
- Jan, nu. Am zis gata! - Nu.
N-ai fost atentă?
Acei oameni au pierdut totul și, cu toate astea, rezistă.
Și eu trebuie să rezist.
Trebuie.
Stai. Nu. Am ceva important să-ți zic.
- Pe bune? Ce? - Ar trebui să stai.
- Da? - Da… Te rog. Nu.
Nu, te rog, nu! Salvează-mă, nu!
Tess, de unde ai lănțișorul pe care mi l-ai dat?
- Poftim? De ce? - Răspunde.
Ești foarte dramatică
- …și sunt obosită. - Răspunde!
De la cineva pe care-l știe Daniel, care vinde bijuterii.
- A fost furat de la un evreu. - Ce?
Naziștii fură de la evrei.
- Doamne, Miep! E târziu. - Ei omoară oameni!
- Daniel nu omoară pe nimeni. - Nu-i o persoană bună.
Nu e. Face afaceri cu ei. Nu-l deranjează ce fac.
De unde știi? Nici nu te-ai sinchisit să-l cunoști.
Asta trebuie să facem că să supraviețuim acum, Miep.
Trebuie să facem afaceri cu naziști.
Ce ar trebui să facem?
Ce?
„Ce ar trebui să facem?”
Orice, Tess. Oamenii ăștia… sunt malefici.
Haide, uită-te la mine. Ești o persoană bună.
Mama mea moare, Miep.
Și când nu va mai fi, voi fi singură.
- Numai pe Daniel îl am. - Greșești. Mă ai pe mine.
Da? Pentru că nu te mai văd.
Tess, părăsește-l. Te rog.
Sunt singură, Miep.
Dacă-l părăsesc, războiul nu se va sfârși.
- Nu va schimba nimic. - Tu te vei schimba!
Îți va aminti ce e drept.
Și ce faci tu, în afară de a mă judeca?
Știi ce? Vreau să pleci. Te rog, pleacă.
- Tess, te rog… - Te rog, Miep, pleacă.
Știi…
într-o bună zi, războiul se va sfârși.
Și apoi va trebui să trăiești cu tine.
Crezi că poți ajuta? Să-l păstrezi bine?
Pot să-l duc la cei care pot.
Unii păstrează asemenea lucruri…
pentru cei care se-ntorc.
Ești bine?
Ce facem, mai exact?
Ascundem oameni și… apoi?
Trebuie să-i încurajăm.
„Va fi bine. Trebuie doar să așteptați.”
- Facem mai mult de atât. - Nu facem destule.
Și noi trebuie să ne ascundem.
Trebuie să ne ascundem alianțele, ura.
Nu mai pot să mă ascund mult timp, altfel voi exploda.
Din experiență îți spun că, dacă simți asta, poți face un lucru.
Mai mult.
Puști…
- …pistoale, grenade. - Ce vom face?
Vom aprinde un foc.
Subtitrarea: Casian Ocăi