V MINULÝCH ČASTIACH SVETLA NÁDEJE
Ideme sa schovať. Keď tam budeme,
budem potrebovať pomoc s jedlom a liekmi.
Toto je skrýša. Musíš byť ticho.
Nemôžeš chodiť, rozprávať ani vydávať žiadne zvuky.
-Ako sa má pán Frank? -Dobre.
Počula som, že prenasledujú Židov, musí to byť desivé.
Dali by ste mi ešte pár? Trošku viac mäsa?
Tu je trochu syru navyše pre vašu úbohú mamu.
Ako budeme naďalej zháňať viac jedla?
-Poznáte tieto deti? -Kto sem priviedol tie deti?
Nejaký esesák. Nechal ich Miep a Janovi
a povedal, nech tu nie sú, keď sa vráti.
Urobte to pre mňa a ja vám pomôžem s tými deťmi.
Je to byt 214. Nechali ho v komode, v strednej zásuvke.
-Balík dôležitých dokladov. -Balík dokladov!
Dopekla, prečo ste mi to nepovedali? Čo keby som ho tam nechal?
A vezmú si moje vnúčatá?
Musia ísť dnes v noci. Takže ich s Miep zoberieme.
TENTO PRÍBEH INŠPIROVALI SKUTOČNÉ UDALOSTI. ISTÉ UDALOSTI, MIESTA
A POSTAVY BOLI VYMYSLENÉ ALEBO UPRAVENÉ NA ÚČELY DRAMATIZÁCIE.
SVETLO NÁDEJE
-Mikulášske darčeky? -Áno. Pre netere a synovcov.
Moja obľúbená časť roka.
-Vaša nie? -Tento rok je to ťažké, však?
Ale keď som bola malá, mala som ho veľmi rada.
Topánky som si vyložila večer predtým,
vstávala som skoro ráno
a utekala sa von pozrieť, čo mi Mikuláš doniesol.
-Úprimne, stále to robím. -Stále vám niečo nosí?
Áno. Ľúbostné odkazy. Ale tie sú od manžela.
Vidíte, aj cez ťažký rok sme našli spôsob, ako oslavovať.
Áno.
Nemám tu dosť, ale v práci mám nejaké peniaze.
Odložili by ste mi to na chvíľku?
Hneď som tu, len skočím do kancelárie.
Pravdaže.
Ach, nie.
Nie, nie. Bože môj.
Prosím, buďte tam.
Haló! Pán Frank?
Čo…
Prosím, buďte v poriadku. Kde?
Och, nie. Nie.
Pán Frank?
Bože môj, kde sú? Haló!
Miep!
-Bože môj. -Včera sa sem vlámali nejakí muži.
Všetko som počula z kancelárskej kuchynky.
Šachta vedie priamo do mojej izby.
Pokúsili sa sem dostať. Lomcovali guľou na dverách.
Vďakabohu bolo zamknuté.
Našťastie ste prišli. A je nedeľa.
Kancelárie sú úplne vybrakované.
-Myslím, že peniaze sú preč. -Všetky peniaze sú preč? Nie.
-Och, nie. Nie tie peniaze. -Áno.
-Počkať, aké peniaze? -Ale nič. To nič.
Sú na naše dary na Chanuku.
-Chanuku? -Margot.
-No, nie som hluchá. -Čo myslí tou Chanukou?
Chanuka? Trápi ťa Chanuka?
Povedali mi, že toto miesto je bezpečné. Všetci ste ho nazvali pevnosť.
Pán Pfeffer, myslím, že všetci mali dosť.
-Som „doktor Pfeffer“, pani Franková! -Áno.
Hoci som prišiel o všetko,
musím trvať na tom, že aspoň toto mi necháte.
Áno.
Jediné, prečo nás neobjavili, bolo,
že zlodejom chýbala iniciatíva otvoriť zamknuté dvere!
A keď sme pri tom, prečo sme si všetci takí istí,
že to vôbec boli zlodeji? Možno hľadali Židov.
-Pán doktor, prosím. -Pevnosť.
Veril som vám.
Áno, a my sme vás prijali. Prosím, neoplácajte nám to
-trápením našich detí. -Vašich detí. Áno, nuž,
moje dieťa žije v Anglicku s mojím bratom,
už na mňa zabudlo a moja Lotte na mňa pravdepodobne zabudne tiež.
Je všetko, čo mi ostalo.
Ak tu nie som v bezpečí, môžem rovno ísť za ňou.
-Kam idete? -Dr. Pfeffer.
-Balím sa. Idem domov. -Nie.
-Nie. To nie je… -To nejde.
-Skúste ma zastaviť. -Je to nebezpečné. Ak poviete…
Nič nepoviem.
-Upokojte sa. -Miep, Miep!
Ticho!
Prosím, sadnite si.
Nikto nikam nejde. Ale dobrá poznámka, doktor.
Možno naša skrýša nie je až tak tajná.
Sú to len dvere. Každý ich vie otvoriť. Musíme to vyriešiť.
Možno sa nám prihodilo toto nešťastie,
aby sa neskôr nestalo niečo horšie.
Žid vždy z tragédie urobí požehnanie.
Nie len peniaze na dary, ale aj obálka,
s prídelovými lístkami. Vybielili nás.
Bude to v poriadku.
Ako? Nebudú mať žiadne jedlo!
Mohlo to byť oveľa horšie.
Predstav si, že by nejaký slušný sused zavolal políciu.
Nerob to aj ty.
-Čo? -Nemôžem sa jednoducho hnevať,
kým sa pozriem na to dobré?
Prišiel som hneď, ako sa dalo. Ako sa majú?
Oddychujú. Celú noc nespali.
Bože dobrý.
Musíme niečo spraviť s tými dverami.
Neviem. Zakryť ich alebo…
A neviem, čo urobíme s Pfefferom.
-Čo je s Pfefferom? -Má sa veľmi ťažko.
Nevedela som, že má dieťa. Ako to?
Vždy súcitím s Annou, keď je k nej odmeraný.
Vravím si: „Je to veľký grobian, ktorý nerozumie deťom.“
Ale on im rozumie. Má syna. Je smutný a osamelý
a nikdy som preňho nemala láskavého slova.
-Miep, ty za to nemôžeš. -Viem, že ja za to nemôžem.
Môžu za to nacisti, ale na nich nemôžem kričať, však?
Ach jaj.
Cítiš sa lepšie?
Áno. Bol to dobrý pocit. Veľmi ma to mrzí, pán Kugler.
Chápem.
Dobre teda. Môžem opraviť vchodové dvere.
Kleiman tu bude čoskoro. My tu prespíme,
keby sa tí zlodeji vrátili.
Nemá zmysel, aby sme tu boli všetci. Vy dvaja môžete ísť.
To vravíte, lebo som kričala?
-Na to už som zabudol. -Určite môžeme odísť?
Jednoznačne. Choďte. Užite si deň voľna. Ochránim našich priateľov.
No, máme voľný deň.
Nepamätám si, čo sme robievali v nedeľu, ty hej?
To preto, lebo sme nerobievali vôbec nič.
Tak spravme to.
Vravela si, že musíš ísť nakúpiť. Ja mám stretnutie s bratom.
Bol si s ním pred týždňom.
Viem. On… má problémy v práci.
Veď vyrába syr. Čo je na tom problematické?
-Čudovala by si sa. -Pôjdem s tebou.
Celkom mi ide pomáhať ľuďom v problémoch, nie?
-Neznášaš môjho brata. -To nie je pravda.
Je. Voláš ho „Syrový sultán.“
Lebo rozpráva len o syre. O dejinách syra,
o textúre syra, o dokonalej teplote
na skladovanie syra. Nie som svätica, Jan.
Choď domov. Nebudem dlho.
Dobre, budem čakať v posteli.
Budem veľmi krátko.
Maj sa.
Priatelia, myslím, že môžeme s istotou povedať, že tento rok
mnohí z nás neprežívajú radosť, ktorú bežne adventné obdobie prináša.
Pritom, ako strážcovia pred náletmi vynucujú zatemnenie budov…
a nútia nás hasiť svetlá aj u nás doma…
je ľahké nájsť vhodnú metaforu.
V týchto časoch je ťažké byť nositeľmi svetla.
Miep!
Bože môj, čo sa stalo?
Jan povedal, že ide k bratovi,
ale šiel iným smerom, tak som ho sledovala…
-Bastard. Podvádza ťa? -Nie! Je to ešte horšie.
Chodí do kostola.
-Nie je to vtipné. -No tak! Tvoj muž skočí do kostola
a pre teba nastal koniec sveta.
-Je to smiešne. -Nie je nábožný.
Myslím, že teraz už je.
Ale ja nie som nábožná. Ani moja rodina.
Je to banda socialistov, čo podľa mňa veru je náboženstvo.
-Je to sekta. -Je to sekta, ktorú milujem,
a myslela som si, že aj Jan.
-Myslela som si, že som ťa začula. -Dobrý!
-Ako sa máš, drahá? -Má sa hrozne,
lebo jej manžel má pomer s Ježišom.
Sklapni! Nepočúvajte ju. Som v poriadku. Len…
Môj manžel tajne chodí do kostola a cítim sa preto divne.
Máš kostolníka? Môže to byť aj dobré.
Ale čo už ja viem, stále si vyberám podvodníkov.
-Nechcite počuť o Tessinom otcovi. -Nechceme. Poď.
Ale dal mi tohto anjelika, nie?
Viem, aká si.
Dobre. Doprajem vám súkromie.
-Zastav sa niekedy, Miep. -Zastavím. Rada som vás videla.
Maj sa.
Ako sa má?
No, stále rovnako.
Hej.
Rádioterapia jej nezaberá.
Daniel vraví, že počul o nejakom nemeckom doktorovi, čo používa chemikálie,
-takže neviem. Skúmame to. -Mrzí ma, že som tu tak málo.
Nemám ti čo vyčítať. Moja mama umiera.
Je to dosť depresívne.
Viem, že niekedy tu ani nechcem byť.
Som preto hrozný človek?
Nie.
Ja myslím, že áno.
Možno by som mala ísť do kostola s Janom.
Prečo mi to nepovedal?
Klamal.
Lebo ľudí odsudzuješ.
-Nie, neodsudzujem. -Ale áno.
-Niekedy mám pocit, že ma súdiš. -Ja?
Áno. Veď máš prácu.
-Máš peniaze. -Nie veľa.
Áno, ale si sebestačná. Ja momentálne nemám prácu.
Ja ťa nesúdim.
Dobre, možno sa súdim sama.
-Máš toho veľa. -Mám priateľa.
Ideš študovať módu do Paríža.
-Vážne myslíš, že to vyjde? -Áno, myslím.
-Hneď, ako sa skončí vojna. -Bože, táto vojna.
Nenávidím túto vojnu.
-Práve som dostala vážne skvelý nápad. -Aký?
Potrebujeme si oddýchnuť od vojny a od rakoviny a od manželov, čo klamú.
Urobme korčuliarsky večierok.
-Korčuliarsky? -Áno, ako sme mali,
keď sme chodili do školy. Pamätáš sa? Bol fantastický.
Prieplavy ešte nezamrzli.
Usporiadame ho u Danielových rodičov,
poviem záhradníkom, nech popolievajú dvor,
zmeníme ho na klzisko.
„Poviem záhradníkom, nech popolievajú dvor,
-„a zmeníme ho…" -No tak, slečna súdiaca.
-To je ono. Vravela som ti. -Prepáč.
Ďakujeme za všetku vašu pomoc.
Úprimne, neviem, či vám pomáham.
V poslednej dobe je veľmi rozrušená.
Plače a hovorí, že chce zomrieť.
Ak ju začujú ľudia, nesprávni ľudia…
všetci môžeme by obvinení z ukrývania Židov.
Môže to ohroziť celú moju kongregáciu.
Práve preto som tu. Toto jej, dúfam, pomôže.
Vravím si…
Snažím sa ju udržať nažive, ale za akú cenu?
To je v poriadku.
Je to náš priateľ.
Dobrý deň.
Volám sa Jan.
Mám fotografiu. Vášho syna.
Prišiel som neskoro a stmievalo sa, ale urobil som, čo sa dalo.
To je on.
Tá tvár. Ten úsmev. To je náš chlapec.
On nie je taký vysoký.
Vyrástol. Už je to osem mesiacov. Je to on.
To nie je on.
Sám som ho pred dvoma dňami odfotil. Verte mi, je to váš syn.
Kde je?
Pre jeho ochranu vám to nemôžem povedať.
Som jeho mama a nemôžem vedieť, kde je?
-Som jeho mama! -Maya, upokoj sa.
Upokoj sa? Dala som sa ti nahovoriť, aby som sa ho vzdala.
A teraz ho len chcem vidieť a nemôžem. Nevidím svojho chlapčeka.
-Vidím cudzinca. -Maya.
-Chcem vidieť svojho syna! -Maya! Maya!
-Pustite ma za ním! -Maya!
-Buďte ticho, prosím. -Maya. Ticho!
-Počúvaj ma. Chápem to. -Chýba mi naše dieťa.
Viem. Viem, dobre?
Myslel som, že to zafunguje.
Aj ja.
-Ahoj, vonia to dobre. -Robím tresku.
-Pani Stoppelmanová? -Šla preč.
Idem sa okúpať.
Nebudem dlho.
Súdim podľa teba ľudí?
-Neviem. Mala by si? -Podľa Tess áno.
Podľa Tess? Vážne?
Vieš, bola som dnes u nej…
kým si bol v kostole.
Sledovala som ťa. Nešiel si k bratovi.
-Sledovala si ma? -Myslela som, že máš pomer.
Myslela si si, že mám pomer?
Teraz len opakuješ všetko, čo poviem.
Nemám pomer.
Ale namiesto toho, aby si bol so mnou, si šiel do kostola.
-Miep… -A klamal si o tom.
O čom ešte klameš? A robíš to preto, lebo si myslíš, že ťa budem súdiť?
Nie, nie.
Nie, prepáč, dobre? Nemal som ti klamať.
Prečo si šiel do kostola?
Chcem mať pocit, že môj život má význam.
A ja nemám význam?
-Nemá naše manželstvo význam? -Samozrejme, že má.
Vieš, stále myslím na tvoje prvé manželstvo
a to, ako ste sa zmenili a odcudzili.
Miep, to ne… to je niečo úplne iné.
My sme na tom skvele.
Len som šiel do kostola.
Prepáč, že som klamal.
Kiež by sme sa mohli zbaviť tých dverí.
Ako to myslíš, len ich zamurovať alebo tak?
Nie. Zakryť ich… falošnou stenou alebo tak?
Ako to podľa teba máme urobiť?
Miep, niekto za vami prišiel.
Nepovedala, čoho sa to týka.
Lotte! Zoznámte sa, toto je moja priateľka Carlotta, Lotte.
Je zasnúbená s mojím zubárom. Spomínala som vám Dr. Pfeffera.
-Dobrý deň. -Teší ma.
-Dobrý deň. -Dobrý deň.
Miep, mrzí ma, že otravujem, ale niečo pre vás mám.
Šťastný Mikuláš.
Vau. Ďakujem pekne. Nemuseli ste si robiť starosti.
Môžem s vami hovoriť v súkromí?
Pravdaže. Toto vezmeme do kuchyne.
-Poďte za mnou. -Dobre.
Prepáčte, že som vás tak prekvapila, ale ten košík je pre Fritza.
-Myslela som si. -Je na Chanuku.
Pre prípad, že by ste ho niekedy teraz šli navštíviť na vidiek.
Idete?
Vlastne áno.
Nemôžete ma zobrať so sebou, však?
Nie.
Samozrejme, žartujem. Len budem mať veľmi osamelé sviatky.
Niečo musím skontrolovať, Lotte. Hneď sa vrátim.
Nie, ruším vás cez pracovný deň.
-Nie, nie. -Pôjdem.
Nebuďte smiešna. Sadnite si. Ostaňte tu.
Tam urob krížik.
Pokoj, je to v poriadku.
Dr. Pfeffer, mám pre vás prekvapenie.
Počkajte tu.
Mrzí ma to, Lotte. Ukážte mi, čo ste mu doniesli.
No, je to všetko veľmi sentimentálne.
Toto je marmeláda, ktorú má rád.
Makrónky…
a čokoládová babka.
Upiekla som ju.
Na prvom rande sme mali údeného sleďa.
Šli sme popri pouličnom predavačovi, Fritz sa otočil a povedal:
„Dúfam, že máš rada slede. Lebo ak hej,
-„si žena mojich snov.“ -„Tak si žena mojich snov.“
Chceli by ste mu po mne niečo odkázať?
Že ho milujem.
A povedzte mu, že som veľmi silná, ako mi povedal.
A povzbuďte ho, nech ostane silný.
Čoskoro budeme opäť spolu.
Ani neviete, aký dar ste mi dali.
-Je veľmi milá. -Áno.
Áno, je.
-Ja chcem čokoládovú babku. -Anna.
Aj ja.
-Kalverstraat. -Zaplať.
No, ak mám byť spisovateľka, mala by som si zvykať na chudobu.
Alebo budeš veľmi úspešná.
Všetci sú doma!
Ak hľadáte ten košík, stále ho má pri posteli.
Nie.
Tam je.
-Provokuje nás ním. Drzák. -Buď milá.
Jemu povedz, nech je milý. Nemáme nič na Chanuku.
Máme jeden druhého.
Robíš to, len aby si ma hnevala?
-Čo také? -„Máme jeden druhého.“
Áno, máme, ale bolo by pekné mať makrónku.
-Ahojte. -Je stále pri posteli.
-Čo? Stále? -Aspoň plán Miep funguje.
Pfeffer už nehovorí o svojom odchode.
„Dr. Pfeffer, ak dovolíte.“
Peter.
Prepáčte. Vážne som chcela, aby Chanuka bola výnimočná.
Viem. Môžeme mať špeciálneho hosťa! Miep, môžete prísť.
-Och, áno. -Áno.
-Áno, prosím.
-Príďte. -Margot môže zaspievať.
-Prosím. -Znie to ako najlepšie pozvanie,
ale nemôžem. Musím ísť zajtra na jeden večierok.
Večierok.
-Aký večierok? -Áno, aký večierok?
Ale nijaký. Len s kamarátkou Tess organizujeme
-taký korčuliarsky večierok. -Veľmi mi chýba korčuľovanie.
-A večierky. -A kamaráti.
Tak som pozvala všetkých, a všetci povedali, že prídu. Takže…
-Výborne. Výborne. Kat? -Áno!
Kat? Kat už nechodí na večierky. Kat je plemenná kobyla.
Chrlí deti rýchlosťou svetla.
Sofia?
Nie. So Sofiou sme sa trochu pohádali.
-Čo? Prečo? -Lebo som nazvala Kat „plemennou kobylou.“
-Tess, sú to sestry. -Áno, viem. Zabudla som.
Prestaň sa trápiť zoznamom hostí.
Musím ti porozprávať o výzdobe
-a keteringu a… -Keteringu?
Áno, keteringu. Prestaň aj s tými poznámkami.
Tu sú darčeky.
-Mám pre teba niečo. -Nie. Dohodli sme sa, že si nedáme darčeky
-pre tú vojnu. -Viem, ale zmenila som názor.
Pozri, niečo ti poviem a nesmieš sa smiať, dobre?
Lebo ak sa budeš smiať, budem sa cítiť trápne,
potom sa budem smiať, potom kýchať a potom sa rozplačem.
A vyzeráš hrozne, keď plačeš.
Prestaň! Dobre.
Keď som ťa prvýkrát stretla, bola si celá vycivená
a práve si vystúpila z vlaku z Viedne.
A ja som bola dievča bez otca a kamarátov.
Ale spolu sa nám podarilo byť na svete menej osamelými.
A keď si sa tu minule zastavila, uvedomila som si, ako mi chýbaš.
Moja najlepšia priateľka.
Ktorá už nie je len divná a vycivená.
Zmenila si sa na niečo neuveriteľné.
Si ako nádherný motýľ.
Tak, otvor ho.
-Vau, motýle? -Zafíry.
Retiazka je z pravého zlata.
Pozri, zaslúžiš si ju. Tak mi nevrav žiadne bežné nezmysly, dobre?
-Nádherná. -Ukáž, ja to urobím.
Poď.
Ako si si to mohla dovoliť?
No, mám bohatého a veľmi štedrého priateľa.
Taký pekný, že v ňom môžem spať.
Mala by som ho nosiť čo najviac, kým ho budem musieť predať.
Musím ho predať, však?
A je to…
Je to tá najkrajšia vec, akú som kedy mala.
Ani som si ho nekúpila. Bol to dar.
Zatiaľ čo si Anna Franková nemôže dovoliť ani sladkosť na Chanuku.
Nie. Predám ho. Len si ho vezmem na večierok,
aby ma v ňom Tess videla. A potom ho predám. Dobre?
Aký večierok?
-Čo? Tessin večierok. Náš. Zajtra. -Bože, nechce sa mi ísť na večierok.
Čo? Bude to zábava.
Bude? Keď sa polka krajiny schováva, hladuje a umiera.
Myslím, že nikto by nemal chodiť na žiadne večierky.
Máš výčitky, že si vonku, keď sú naši priatelia vnútri?
Ty nie?
Preto chodíš do kostola? Aby si sa vysporiadal s vinou?
Áno. Možno.
Zabudla som ti povedať, že som geniálna. Vyriešila som ten problém s Pfefferom.
Zastavila sa za mnou Lotte. Vzala som ju do kuchyne,
aby počul jej hlas.
-Jej hlas? -Cez šachtu.
Keď ho počul, upokojil sa.
-To by mohlo fungovať. -Fungovalo to.
Poďakoval mi asi desaťkrát. Prestal sa mračiť.
To je úžasné.
Si geniálna!
Dobre. V záujme jeho bezpečia musíte byť veľmi, veľmi potichu.
Áno.
Maya?
Dobre.
Poďte.
Povedala, že sa nemôže zdržať dlho. Prinesie loptu.
Rád si ju hádže.
Vyzerá dobre. Vyzerá zdravo.
-Plače. Nemá ju rád. -Nie, len…
mu je zima. Len mu je zima.
Nathan. Nathan!
-Hej, hej!
Maya, prestaň!
Nie, nie!
Prosím, pustite ma za synom! Nie! Nathan!
Nie!
-Bep, čo to je? -Je to prekvapenie!
-No teda! -Úžasné, nie?
Sleduj.
-Vau!
-Vitajte na najbezpečnejšom mieste v Amsterdame.
Miep, ste späť! Doniesli ste nám Chanukový zázrak?
No, vzhľadom na okolnosti je zázrak,
že som vám doniesla repu a pol kila syra.
Otto by povedal, že máme byť vďační za to, čo máme,
takže sa odvolám na svoju svetlejšiu stránku.
Poďte, lenivá dáma, pomôžte mi s večerou.
-Miep sa musí pripraviť na večierok. -Už som.
Idete tam takto?
-Áno? -Neprichádza do úvahy.
-No, áno. Vyzeráte v tom elegantne. -Áno.
-Budete vyčnievať. -A žiaden kabát.
Čo? Nie, bude to vonku. Je dosť zima. Je to korčuliarsky večierok.
To je jedno. Tieto Edithine nádherné šaty nezakryjete
ťažkým vlneným kabátom. Viete si to predstaviť?
No, ibaže by mala krátky plášť.
Neviem, ako o to vôbec môžete požiadať.
No, dokonale by sa hodil k tým šatám.
Ten plášť si nevezmete. Dala mi ho stará mama.
Ale veď má šaty, ktoré som ja mala na plese v opere.
-A látka je z Paríža. -Čo? Nie, sú príliš pekné.
-Neoblečiem si ich. -Oblečiete.
-Nie. Pani Franková, vážne… -Nedá sa s ňou hádať,
keď má ten výraz. Nevyhráte.
Áno. Na večierok si zoberiete tie šaty. Sú prekrásne.
Dobre. Dobre.
Och, nie.
-To si nemôže obliecť. -Anna, drahá, choď do kufra
pod mojou posteľou a dones ten plášť.
-Dobre. -Vyzerá hrozne. Vyzlečte si ho.
Áno, nefunguje to. Nie, nie.
Katastrofa.
Čo? Je to moja najlepšia priateľka. Pozná každú moju nitku.
-Čo jej mám povedať? -No, budete musieť klamať.
Povedzte, že je lacný, ale vyzerá draho.
Nie, už ma tak nebaví klamať jej. Neznášam to.
Budem jej klamať.
Vždy, keď si predstavím svet za týmito múrmi,
náš normálny život, a to je každý deň.
Keď si predstavím, ako verejne navštevujem ľudí…
objímam kamarátky, obedujem v reštaurácii, posielam list…
Mám na sebe ten plášť.
Keď je život normálny, mám ten plášť.
Oblečte si ho dnes pre mňa, Miep.
Vezmite dievča do sveta.
Ďakujem.
Tu si.
Takže tu to je.
-Už chápem, čo na tom chlapovi vidí. -Myslela som si, že neprídeš.
Nevedel som, že mám na výber.
Vieš čo? Máš. Len choď domov.
-Prepáč. Viem… -Myslím to vážne.
-Choď. Potrebujem… -…chceš sa baviť…
sa baviť.
Musím sa rozpamätať, aké to s Tess bolo,
než sa život zmenil na dlhý zoznam starostí.
Musím sa rozpamätať, aké to bolo
s tebou, lebo už netuším.
Len tam chcem ísť a na jednu noc zabudnúť…
čo všetko sa deje. Viem, je to sebecké.
Viem. Ale musím sa rozpamätať, že kedysi bývalo dobre,
nech verím, že bude dobre, keď sa toto všetko skončí.
Ty to nedokážeš. Úprimne, nevadí. Je mi to jedno. Len…
choď domov, aby som sa mohla baviť.
Nie.
Vyzeráš nádherne.
Viem.
Ďakujem.
-Bože môj! -Vau!
Miep.
-Ahoj. -Ahoj.
Páni. Ahojte. Rada vás oboch vidím.
-Tess, tento večierok je… -Však?
Pozrime sa. Vyzeráš úžasne.
-Sú to labutie perá? -Je nádherný, však?
Patril mojej mame. Budeš taký dobrý?
-A toto. -Poď. Veľmi sa teším.
-Vau! Toto je… -Donesiem nápoje, zlatko.
-…šialené. -Však?
Napadlo ti niekedy, že to bude takéto?
-Je to úplne úžasné. -Však?
-Kde sa ale bude korčuľovať? -Všetko je pripravené vonku.
Dievčatám sa veľmi nechce. Ale pridajú sa,
-keď si prišla. -Akým dievčatám?
Dievčatám. Veľmi ťa chcú spoznať. Kde sú? Tam. Poďme.
Elke, Halle, toto je Miep.
-Ahojte. -Ahoj.
Moja najlepšia priateľka od nepamäti a inšpirácia
-pre tento večierok. -To neviem.
Ale začali sme s tým v škole.
Máš nádherný náhrdelník. To sú motýle?
-Odkiaľ ho máš? -Vlastne
mi ho darovala táto tu.
Tess, nenávidím ťa. Máš dokonalý vkus.
-Prestaň. -Tess vraví, že vyrábate džem.
Predávam ho. A nie džem, ale pektín, používa sa na zahusťovanie džemu.
Milujem džem.
-Vážne? To je skvelé. -To je… hej.
Tess, kde sú všetci? Kde sú všetky staré…
Vravela som, že Kat nechcem.
Áno, ale Helen, Leni? Veď tu nikoho nepoznám.
Stále sa bavíš s Helen a Leni?
Dvakrát šampanské, prosím.
-Vážne? -Skutočne?
A veľkú škótsku. Ďakujem.
Vlastne nie je také ťažké
prestaviť závod.
Berieme to tak, že tie transportné vozidlá
sú len v podstate nákladné autá.
Ale vravel si o zmluvách na tanky.
Gies, tak ste tu!
Pekné vidieť, že sa snažíte.
Ďakujem veľmi pekne.
-Prepáčte. Toto je Peter. -Teší ma.
Poďte sa zoznámiť s ostatnými.
-Áno. Hneď prídem. -Dobre.
-Jan! Pridaj sa! -Miep!
-Je to skvelé. -Miep! Odchádzame.
Čo? Čo sa stalo?
Tvoji kamaráti sú nacisti, to sa stalo.
-Ježiši, Jan. -Miep,
Daniel je v NSB, aj všetci jeho kamaráti.
Prečo to vravíš?
Má ten posraný odznak. Poď, presvedč sa sama.
-Čo? -Poď!
Vyzuj si ich.
-No, ja mám. -Nemá nikoho.
Vezmem kabáty.
-Tess? -Ahoj. Poznáte sa?
Je Daniel v NSB?
-Čo? -Má odznak NSB.
Miep, prepáčte, ospravedlňte nás na chvíľu.
-Čo to robíš? -Je v NSB? Povedz mi to.
Pozri, nosí odznak.
Ale má ho naoko kvôli práci, dobre?
Každý obchoduje s…
-Tess, nie! -Nie teraz, Miep. Prosím, nerob to.
Je všetko v poriadku?
Tess hovorí, že teraz obchoduješ s nacistami?
No, môj otec má firmu na autodiely, takže áno.
-Máme s nimi nejaké zmluvy. -Čo? S ľuďmi,
ktorí nám ničia krajinu, deportujú Židov a zabíjajú ich?
Preboha, Miep.
Gies, koľko toho tvoje dievča vypilo?
Ani zďaleka dosť. Vieš,
-nečudujem sa. -Miep, dosť.
-Mal by si sa hanbiť. -Miep, dosť.
-Aj ty! Ako môžeš… -Miep, prestaň.
Choď von.
Mrzí ma to.
Viete, aká je. Vypije si
a už je na koni, všetkých zjazdí.
Vďaka za skvelý večer, vážne. Bol úžasný. Ešte raz, prepáčte.
Nie. Daj si pred odchodom drink.
-Ďakujem. -Skús sa trocha baviť.
Miep.
Čo to, dopekla, bolo? Tak sa so mnou nerozprávaj.
-Neospravedlňuj sa za mňa… -Počúvaj ma.
Sú to nacisti. Sme tu obkľúčení. Sme tu asi jediní, čo nie sú nacisti.
Zatknú ťa. To nebude dobré pre nás
ani pre našich priateľov.
Musíme si vybrať, kedy proti nim bojovať. Nenecháme ich rozhodnúť za nás.
Dobre?
Poďme odtiaľto preč.
-Čo to je? -Kúzlo.
Prišli ste!
Zapálením tejto sviečky sa pripájame
k tisíckam rokov odvahy a prežitia.
Ako naši predkovia, Makabejci, povstali proti Grékom,
aj mi svojím spôsobom povstávame, práve teraz, v tejto prístavbe.
Lebo napriek ich pokusom zbaviť sa nás,
pánu Hitlerovi, jeho armáde bezbožných dôstojníkov aj votrelcom,
ktorí nás minule zbavili pocitu bezpečia,
sme tu, žijeme a oslavujeme ten život, im rovno pod nosom,
s priateľmi, čo každodenne riskujú životy, aby nás ochránili.
Takže túto prvú noc Chanuky
a všetky ďalšie noci…
oslavujeme odvahu a húževnatosť
našich predkov a svoju vlastnú.
Ako všetci viete, nie som…
nábožný muž.
Tento príbeh som už počul veľakrát, ale…
bežne nedávam pozor.
Bežne som príliš zamestnaný myšlienkami na jedlo, čo budeme jesť,
keď sa príbeh skončí.
Ale dnes som dával pozor.
A veľmi ma to povzbudilo, takže…
ďakujem, Hermann, že si nám pripomenul,
že všetky príbehy z minulosti nám ukazujú, ako pozerať dopredu…
a dávajú nám nádej. Som vám všetkým veľmi vďačný
za to, že ste súčasťou môjho príbehu a že mám v čo dúfať.
Jišar koach!
Bežne by sme teraz jedli sladkosti, ale…
V prvom rade, pani Van Pelsová, ďakujem vám.
Na večierku bolo toľko jedla.
Tak…
-Snáď nie. -… nech sa páči.
Bože môj! Doniesla si koláč.
-A sušienky. -Roládu.
-To nie je všetko. -Šampanské!
-Aký bol večierok? Dobrý? -Ach, nie.
-Bol hrozný. -Hej.
Prepáčte.
Anna mi dala jasne najavo túžobnými pohľadmi
a ťažkými povzdychmi a nie úplne nenápadnými poznámkami,
že je odo mňa sebecké nepodeliť sa o svoj košík.
Prepáčte mi, priatelia. Potreboval som trocha času.
Bude mi cťou, ak tento dar prijmete spolu so mnou.
Bude nám veľmi veľkou cťou ho celý zjesť.
Fritz.
Odkiaľ máte tento náhrdelník?
Och, ten som len chcela založiť.
-Bol to dar od priateľky. -Od koho? Kto vám ho dal?
Moja najlepšia priateľka, Tess. Prečo? Čo sa deje?
Je Židovka?
Nie, nie je. Prečo?
Môžem si ho pozrieť?
Áno.
Pán Frank, prečo?
Desíte ma.
Priateľka mojej mamy taký mala počas inkvizície,
keď Židia museli prijať kresťanstvo alebo zomrieť.
Ženy ich nosili ako také tajomstvo.
Keď je otvorený, je to reťaz z motýľov,
ale keď ho zatvoríte…
Mrzí ma to, ale vaša priateľka nemala právo dať vám ho.
-Ona by určite… -Asi je kradnutý.
Ako dobre ju poznáte?
-Miep, prestaň. -Nie. Nechcem ho.
Nechcem ho mať.
Nechcem sa ho dotýkať. Pán Frank si určite myslí, že som netvor.
-Nemyslí si to. -Vie to podľa teba Tess?
Myslíš, že vie, kde ho Daniel vzal?
Pravdaže to vie.
Bože. Už nikoho nespoznávam.
Nespoznávam už ani teba.
-Ale áno. -Nie! Chodíš do kostola.
Rozprávaš sa s Bohom či farárom. Chcem, aby si sa rozprával so mnou.
-Chcem, aby som ti stačila. -Nechodím do kostola.
Robím to, čo robíš ty.
-O čom to hovoríš? -Povedala si pánovi Frankovi áno.
Tiež som povedal áno.
-Čo? Schovávaš ľudí? -Robím isté veci, dobre?
Pomáham. Viac ti nemôžem povedať.
-Jan, nie. Povedali sme, že viac nie. -Nie, nie.
Nedávala si tam pozor?
Tí ľudia stratili všetko a aj tak odporujú.
Aj ja musím odporovať.
Musím.
Počkaj. Nie. Prosím, musím ti povedať niečo veľmi dôležité.
-Vážne? Čo také? -Mala by si ostať.
-Áno? -Myslím. Prosím. Nie.
Nie, prosím. Pomoc, nie!
Tess, odkiaľ máš ten náhrdelník, čo si mi dala?
-Čo? Prečo? -Odpovedz mi.
Správaš sa čudne a preháňaš
-a ja som unavená. -Odpovedz!
Nejaký Danielov známy predával šperky.
-Ukradli ho Židom. -Čo?
Nacisti okrádajú Židov.
-Bože môj, Miep. Je neskoro. -Zabíjajú ľudí!
-Daniel nezabíja ľudí. -Nie je to dobrý človek, Tess.
Nie je. Obchoduje s nimi. Nevadí mu, čo robia.
Ako vieš? Ani si sa nenamáhala spoznať ho.
Toto teraz musíme robiť, aby sme vyžili, Miep.
Musíme obchodovať s nacistami.
Čo máme robiť?
Čo?
„Čo máme robiť?“
Hocičo, Tess. Tí ľudia… sú zlí.
No tak, pozri na mňa. Ty si dobrý človek.
Moja mama umiera, Miep.
A keď odíde, budem sama.
-Mám len Daniela. -Mýliš sa. Máš mňa.
Mám? Veď už za mnou ani nechodíš.
Tess, opusť ho. Opusť ho. Prosím.
Ja som len jeden človek, Miep.
Ak opustím Daniela, vojnu to nezastaví.
-Nič to nezmení. -Zmení to teba!
Pripomenie ti to, čo je správne.
A ako pomáhaš ty, okrem toho, že ma súdiš?
Vieš čo? Chcem, aby si odišla. Prosím, choď.
-Tess, prosím. -Prosím, Miep, odíď.
Vieš…
jedného dňa sa táto vojna skončí.
A ty budeš musieť so sebou žiť.
Vedeli by ste s tým pomôcť? Nejako ho schovať?
Môžem ho dať tým, čo vedia.
Sú ľudia, čo strážia takéto veci…
pre tých, čo sa vrátia.
Ste v poriadku?
Čo presne robíme?
Schovávame ľudí a… potom čo?
Musíme im povedať, aby zaťali zuby.
„Bude to v poriadku. Len to prečkajte.“
-Robíme toho viac. -Nerobíme dosť.
Aj my sa musíme skrývať.
Musíme skrývať svoju lojalitu, musíme skrývať svoju nenávisť.
Už sa dlho nevydržím schovávať, inak vybuchnem.
Moja skúsenosť je, že keď sa cítite takto, dá sa robiť len jedno.
Viac.
Pušky…
-pištole, granáty. -Čo urobíme?
Založíme požiar.
Preklad titulkov: Šimon Evin