V MINULÝCH DÍLECH JSTE VIDĚLI
Hledám člověka jménem Willem Arondeus.
Mohli by mi pomoct.
Kdo jste? K čemu mi budete?
Když pomůžu já vám, jak mi pomůžete vy?
Něco se změnilo. Jsi odměřená a vždycky musíš jít.
-Nic se nezměnilo. -Ne, lžeš.
My si nelžeme, vzpomínáš?
Proč jsi šel do kostela? O čem dalším mi ještě lžeš?
Dělám to samé, co ty.
Ty pomáháš panu Frankovi. Já taky pomáhám.
Nemůžu ti říct víc.
Neděláme dost.
Můžeš udělat jedinou věc, když se takhle cítíš.
Založíme požár.
TENTO PŘÍBĚH JE INSPIROVÁN SKUTEČNÝMI UDÁLOSTMI. NĚKTERÉ ČINY,
MÍSTA A POSTAVY BYLY PRO ÚČELY SERIÁLU VYTVOŘENY NEBO UPRAVENY.
SVĚTLO NADĚJE
Byl to úžasný den.
Moc ti to slušelo.
Byla jsi tak rozrušená, že jsi zapomněla říct ano.
Promiňte. Ano. Ano. A ty?
Ano.
Pamatuješ si to líp než já.
Vždyť to bylo to nejromantičtější, co jsem kdy viděla.
Navíc si to pamatuješ úplně jinak. Pro mě to byl jen velký stres.
Copak to nebyl ten nejromantičtější den v tvém životě?
Brali jsme se na úřadě.
Ano, ale byla jsi tak krásná a Jan tak mužný.
Říkala jsem si, jestli někdy budu tak zamilovaná jako tehdy vy dva.
Jak to, že jsi najednou tak plná energie?
Co jsi provedla mé Anne?
-Miep? -Ano?
-Umíš udržet tajemství? -Anne, podívej se, kde jsme.
Dobře. Takže…
-Takže? -…včera během náletu…
za mnou přišel Peter a zeptal se, jestli jsem v pořádku.
Samozřejmě jsem byla, Pim tam byl taky, ale Peter byl…
Byl tak milý.
-Ty ses zakoukala do Petera! -Ne, vždyť…
Ne, ne, ne, ne, ne. Jen spolu mluvíme.
Díky němu se dozvídám něco o sobě
a pro něj je to asi stejné. Ale je prostě moc milý.
-Ty ses zakoukala do Petera! -Nech toho!
To mezi Anne a Peterem nemůže pokračovat.
Vždyť je to neškodné, ne?
-Když jsem byla v jejich věku… -Jistě.
Ale vy jste nebydlela v malém kamrlíku
se sedmi dalšími lidmi, včetně rodičů toho chlapce.
Nemusím vám říkat, kolika způsoby by se to mohlo zvrtnout.
Všechny tyhle city budou muset počkat, dokud neskončí válka.
-Nevím, jestli to můžete jen tak zastavit. -Ne.
Ne, to si nejsem jistá.
I vy musíte Anne odradit od toho, aby s tím Van Pelsovic klukem pokračovala.
-Ale paní Franková, to… -Prosím, Miep,
celou tu dobu jsme díky vám v bezpečí.
Ale toto není bezpečná situace.
My Holanďané si puntičkářsky vedeme záznamy,
takže jsme nacistům v podstatě dodali podrobný soupis toho,
kdo a kde jsou naši židovští občané.
Takže jaké je řešení? Jak tomu můžeme čelit?
Vyhodíme do vzduchu matriku.
A všechny záznamy uvnitř.
Náš přítel Jan podstoupil velké riziko.
Jako sociální pracovník měl možnost prozkoumat dispozici budovy.
-Děkuji, Jane. -Trochu jsem to tam znal.
Vybuchne úřad, kde jsem se ženil.
To je moc romantické, Jane. Děkujeme.
Za pomoci Janových informací jsem vytvořila mapu budovy
a toho, kde je uloženo
-největší množství záznamů. -Počkat, počkat, počkat!
Po takto velké akci přijde odveta,
nacisté rozhodně útok oplatí.
Ty z vás, kteří se zúčastní, mohou stíhat,
mohou vás zabít.
Pokud z toho kdokoliv z vás chce vycouvat, není na tom nic špatného.
Dobře, tak se pojďte podívat.
Takže, tady je vidět dvůr.
-Ke všemu jsou obrázky. -Díky. Děkujeme za pomoc.
Nemáš zač. Sotva jsem začal.
Počkej.
Ty jsi pro tohle příliš cenný.
Chci udělat, co budu moct.
Už jsi udělal, co nikdo jiný nemůže.
Máš k věcem přístup, to je víc než dost.
Díky.
Tak se podíváme na první patro. Willeme, měl jsi…
ODĚVY ZA NEJNIŽŠÍ CENU
Rádo se stalo, rádo se stalo.
Uvidíme se někdy odpoledne.
-Ahoj, Casi. -Dobré ráno.
Dneska jsem viděla Case.
Jo? Jak se má?
Nevím.
Schovala jsem se.
Když jsme spolu mluvili naposledy, nebylo to nic moc.
A už nechodím za našimi.
Je mnohem jednodušší jim lhát, když je vůbec nevidím.
Jsem skoro jako ty.
Co tím chceš říct?
Co jsi začal pracovat pro odboj,
odcházíš ráno, přijdeš domů
a já netuším, co jsi celý den dělal.
Ano?
Promiňte, Jane.
V kolik musíme být na nádraží?
Vlak do Hilversumu odjíždí v půl šesté. A opravdu nemůžeme přijít pozdě.
Paní, která vás má ukrýt, začíná být nervózní.
Tak možná nebudu spát vůbec.
Je to všechno tak najednou, určitě je to nutné?
Vím, že je to náročné, ale je to to nejlepší, co se dá dělat.
I podle Maxe je načase z Amsterdamu odjet.
Už tady není bezpečno.
-Ano. -Ano.
Tak…
-Uvidíme se ráno. -Dobrou.
-Dobrou noc. -Dobrou.
O čem jsme to mluvili?
Aha, o tom, že už o ničem nemluvíme.
Až válka skončí, všechno ti řeknu. Slibuju.
Dneska jsem viděla krásné boty.
Pamatuješ si ty, co jsem měla? Ty červené s malým páskem?
Cože? Jak to, že ne? Měla jsem je na našem prvním rande.
A představ si, Anne se zakoukala do Petera.
A paní Franková mě požádala, abych to ukončila, ale jak?
Copak jí můžu takhle zlomit srdce?
Anne si myslí, že jsme se brali narychlo, protože jsme byli tak zamilovaní
a nedočkaví.
Nemůžu uvěřit, že si nepamatuješ ty boty.
-Dobrý den, tak jste nás našli. -Ano, děkujeme.
Budete bydlet v pokoji po mé dceři, postel je menší, ale má duchnu.
Určitě to bude skvělé. Děkuji za všechno.
V Amsterdamu je to velmi stresující,
razie se zdají být blíž a blíž.
-Všichni musíme dělat, co se dá. -Děkuji.
Všechno se vyvíjí dobře, zdá se.
Tak jo. Jde to dobře. Možná bychom mohli chytit dřívější zpáteční vlak.
Proč tak pospícháš s odjezdem?
Mohli bychom se projít u rybníka.
-Je tady krásně. -Ne, musím zpátky.
Kvůli čemu?
Můžeš mi to prostě říct? Mluvíš přece se mnou.
-Chceš, abych si něco vymyslel? -Ne. Prostě mi věř.
Tak co to je? Krádež legitimací?
Doručování peněz? Ukrýváš další rodinu?
Nechci čekat, až skončí válka. Chci zpátky svého manžela.
Jsem přímo tady.
Mám se stydět,
že jsem nadšená z toho, že se paní Stoppelmanová stěhuje pryč?
Budeme mít celý byt pro sebe.
Varuju tě, už možná nikdy nebudu nosit podprsenku.
-To schvaluji. -Možná nebudu nosit vůbec žádné oblečení.
Zdravím! Tady jste.
-Jsem Kuno. -Zdravím, Kuno.
Jan.
-Jistě. -Miep.
Miep, jasně. Díky moc, že to půjde.
Ne, není zač. My děkujeme vám. Vaší matce.
Ne, vyšlo to skvěle.
-To ano. -Promiňte a co přesně vyšlo?
Mám v Amsterdamu přítelkyni. To bude skvělé. Tak…
-Kdy odjíždíme? -Kuno,
zlatíčko, ještě jsem s nimi o této části nemluvila.
Kuno tady chodí na univerzitu a dostal se
trochu do potíží s místní nacistickou stranou.
-Nechci jejich odznak. -Jo.
-Omlouvám se. -Kuno.
Tak jsem si říkala, když je tady Kuno hledaný
a paní Stoppelmanová nemůže být v Amsterdamu,
co takhle udělat výměnu?
Přišlo mi to správné. A vím, že pokoj máte.
To zní skvěle.
Ani nevím, jestli na mně Peterovi záleží. Tráví tolik času s Margot.
-Popravdě má dost omezené možnosti. -Ona za ním pořád chodí.
Možná to tak prostě má být, víš?
-Možná je Margot víc jeho typ. -Margot?
Prosím tě, Anne. Já mu jen pomáhám s matematikou.
-Přestaň poslouchat za dveřmi. -Vždyť to nejde, když mluvíš tak hlasitě.
Navíc na Petera takhle nemyslím.
Dívej.
Jestli s ním chceš nějak pokračovat, myslím, že bys měla.
Možná byste na něj měly zapomenout obě.
Kdyby mi aspoň něco naznačil.
-Jak jsi věděla, že tě Jan miluje? -Jo, jak tě požádal o ruku?
Jo, jak tě požádal o ruku? Pověz nám všechno!
Dobře. Nejdřív bylo všechno dost podělaný.
-Miep! -No teda.
Musím se trochu vrátit. Takže, poté co proběhla okupace,
se nacisti snažili zbavit „nežádoucích osob“.
-Mimo Židů? -Ano.
A já jsem byla nežádoucí, protože jsem tady byla imigrant.
Takže si mě nacisti zavolali na úřad
a anulovali mi pas.
Řekli mi, že mám tři měsíce na to opustit zemi.
Měla jsem hrozný strach.
Váš otec viděl, že v kanceláři pláču
a musela jsem mu říct, co se děje.
Mám dobrou práci, dobrého muže. Tohle je můj domov, nechci odjet.
Ani nemůžete. Potřebuji vás tady.
Navíc Anne by mi neodpustila, kdybych vás nechal jít.
-Vezměte si ho. -Prosím?
Říkala jste, že máte dobrého muže.
Tak si Holanďana vezměte.
Jan byl v té době
na týdenní brigádě asi hodinu jižně od Amsterdamu.
Pomáhal svým přátelům na farmě se sklizní,
rozhazoval po poli hnůj, aby se zúrodnila půda.
Už jsi dořešil rozvod?
Protože se musíme vzít, včera bylo pozdě.
Jinak mě vyhodí ze země. Takže…
Jestli… jestli mě miluješ, pojďme to udělat. A rychle.
Ale ne, počkej. Já jsem to celé špatně pochopila?
-Ne, ne, ne. To… -Počkej, ty to takhle nechceš?
-Ne, ne, ne. To není… -Tak to dáváš zvláštně najevo!
„Jednou pojedeme do Paříže, Miep.“ A to mluvíš o dětech!
-Ne… -O dětech!
Tys mě vodil celou dobu za nos?
Je to všechno nějaká bouda? Protože já můžu mít lepšího.
Nech toho! Dost. Už jsem se s ní rozvedl. Je to hotové.
-Cože? -Ano. Před měsícem.
Chtěl jsem ti to říct, až našetřím na prsten.
-Pak jsem chtěl požádat tvého otce. -Proč?
Pak jsem chtěl najít místo, kde tě požádat o ruku.
Třeba před barem, kde jsem se poprvé potkali,
nebo na mostě, kde jsme si dali první pusu.
Kdekoli, kdekoli na téhle Zemi, jenom ne na tomhle podělaným poli.
A jestli myslíš, že můžeš mít lepšího,
tak bys možná měla.
Ne, ne, počkej, počkej. Promiň. Promiň. Počkej, počkej, já…
Chci, abys mě požádal o ruku. Požádej mě.
-Ne! -Cože?
Když ne teď, tak později, kdykoli a jakkoli budeš chtít,
ale nepůjde to, když budu sedět ve vlaku do Vídně.
-Ach Bože. -Takže, takže…
-Co to děláš? -Jane…
Co to děláš? Co to děláš?
Ach Bože.
Zaprvé, můžu mít lepšího, než jsi ty.
A zadruhé, uděláš za mě to nejšťastnější děvče na světě
a vezmeš si mě, abych tady mohla zůstat s tebou, prosím?
-Ano. -Ne! Ne, nepouštěj mě! Ne!
Ty jsi požádala o ruku jeho?
Ty s Janem dokazujete, že se lidé můžou zamilovat
i za těch nejnepřijatelnějších okolností.
No až tak romantické to nebylo.
Ale ano. Je to inspirující a úžasné a perfektní.
Vážně.
Bože!
-Ach Bože. -Promiňte, promiňte, promiňte…
-Promiňte. Promiňte, promiňte, promiňte. -Omlouvám se, já…
-Ahoj, Jane. -Ahoj, Kuno.
-Myslel jsem, že jsem vlezl jinam. -Moc se omlouvám.
-Chtěla jsem umřít. -Omlouvám se, omlouvám se.
Říkala jsem Kunovi, že když nemůže ven,
-může Hendrika přijít sem. -Dobře, příště budu klepat.
Ve vlastním bytě? Proč?
Proč asi, co myslíš? Tohle bylo vynikající.
-Ano, děkujeme. -Kam jdeš?
Mám nějakou práci, musím s něčím pohnout.
Co děláš?
Ano, Jane, řekni nám, co děláš?
-K tomu není moc co říct. -Ne. Ani já nic nevím.
Jen, že je to nebezpečné.
Pokaždé, když odchází, bojím se, že už ho neuvidím.
-No tak, co to je? -Opravdu ti nic neřekne?
Ne, už několik měsíců ne. Ale snažím se to uhádnout.
Dala jsem si dvě a dvě dohromady a myslím, že pracuje v cirkuse.
Provazochodec nebo… nebo možná šašek.
Ne, já myslel, že jsi sociální pracovník.
Jsem sociální pracovník. Tuhle paní neposlouchejte.
Je to velká nuda, věřte nebo ne.
-Velká nuda. -Zatím ahoj.
Profesore?
Pane Broersi.
Dobrý den, Jane. Vypadáte dobře. Dáváte na sebe pozor?
Ještě se chcete přít, že se Nietzsche mýlil?
Ticho.
-Co se tady děje? -Jane…
Tihle dva si mysleli, že můžou odhodit smetí na ulici, jako prasata.
Upustil jsem obal od bonbonu a zvedl jsem ho.
-Pokračujte v práci. -Už nemám sliny.
Použij tyhle, Žide.
-Hej! Hej! -Jane. Jane. Jen běžte, chlapče.
Nic se neděje.
Pokračujte v čištění.
Musím být součástí operace. Ta matrika.
-Už jsem ti to říkal. -Ne, ne, ne. Ne.
Chápu, že jsem na mé pozici cenný. Jistě, ale to není dost.
Někdo za to položí život
a já dostanu kvůli práci volno? Ne.
Už nebudu stát stranou.
Jane…
vůbec nepochybuju,
že bys byl ochotný pro tohle položit život.
Ale tahle akce…
tahle akce vyžaduje lidi, kteří jsou ochotní pro ni zabít.
Nemyslím si, že to v sobě máš.
Na tom není nic špatného. Jen…
to nejsi ty.
„Existuje jisté právo, kterým můžeme připravit člověka o život.“
Co to znamená?
To je Nietzsche.
Znamená to „zkus mě“.
Dobře.
Zkusím.
Jeden nacistický úředník
plánuje všechny razie ve městě.
Jen on rozhoduje, kde a kdy se udělá zátah.
Tenhle zmetek chodí každý týden ve stejnou dobu za jednou prostitutkou
v hotelu na Warmoesstraat. Jako hodinky.
Jestli to nebudeš moct udělat, prostě odejdi.
Nic se neděje.
Vlastně by to bylo dobře.
Co je?
-Co se sakra děje? -Udělal to!
-Ten šmejd mě zabil! -To byla zkouška?
Museli jsme zjistit, co zvládneš. A teď to víme.
-A ty taky. -On si myslel, že to nedáš.
Nech toho.
-Dlužíš mi pivo! -Parchanti!
Na Holandsko!
-Na Holandsko. -Na Holandsko.
Panáky.
Jak se cítíš?
Já…
-Chtěl bych se opít. -Však si to zasloužíš.
Na zdraví.
-Na zdraví. -Na zdraví.
Jessica řekla, že by byl risk toho nechat.
-Casi, posloucháš mě? -Jo.
-Jistě. -Děvčata.
Hezké výročí!
-Hezké výročí! -Ano!
-Jo! -Ano!
Děkuju. Děkuju moc.
Na tohle jste museli použít všechno máslo.
S tím si nedělejte starosti.
Stejně myslím, že jsme měli počkat na Jana.
Necháme mu kousek dortu. Řekněte mu, že nám chybí.
Tak jo, všichni dolů. Všichni dolů.
Petere!
-Kryjte si hlavy. Kryjte si hlavy. -Kryj si hlavu, Petere.
Pime!
-Bude to dobré. -To nic.
Co jsem říkal?
Nálety jsou dobré. Znamená to, že Angličané
-vytloukají… -Vytloukají…
-…z nacistů duši. Ano. -…z nacistů duši.
Sestřelí letadlo přímo na náš dům.
-V klidu. -Teď ne, Gusti.
-No… -Co dělají?
Vytloukají z nacistů duši.
Přesně tak.
Ach Bože.
-Musím jít. Mám výročí. -Tak teda na tvoje výročí.
A na zítřejší noc.
Nemusíš zítra chodit. Stejně za tebe mám náhradu.
Mučednická smrt je sexy, ale není to moc chytré.
Je v pořádku myslet na sebe.
Já na sebe myslím.
Cítím se jako zbabělec, když budu po zbytek války
jen krást legitimace a nosit jídlo schovaným lidem
a vědět, že vy riskujete všechno.
Celý život budu mít pocit, že jsem neudělal dost.
Věř mi, i kdybys do toho zítra šel a dostal se z toho ve zdraví,
takový pocit bys měl stejně.
-Promiňte. -Ne, to nic. Nic se neděje.
-Už spí? -Ano. Konečně.
Když jsem vás naposledy viděl plakat, pamatuju si, že jsem…
Řekl jsem vám, ať si ho vezmete
-a možná to bylo… -To je v pořádku.
-My jsme v pořádku. -Dobře.
Tak proč pláčete?
Jen jsem myslela na boty, které jsem si chtěla koupit.
-Boty? -Já vím…
já vím, ale jsou to opravdu pěkné boty.
Samozřejmě si je nemůžu dovolit.
Ale pak jsem přemýšlela: „Kde bych je vůbec nosila?“
A nenapadlo mě…
vůbec žádné místo, kde bych je…
mohla někdy nosit.
-Kupte si ty boty. -Neměla jsem o tom vůbec začínat.
Musíte.
Zrovna jsem strávil skoro hodinu přesvědčováním Anne,
že se z toho dostaneme…
že se má na co těšit.
Pokud máte boty, které ve vás takový pocit vyvolají…
dají vám naději, něco, na co se můžete těšit…
pak si je kupte. Jsou to dobré boty.
Ano.
-Dobrou noc. -Dobrou.
Ahoj. Miep?
-Casi? -Musíme si promluvit, jestli to ještě jde.
-Bože. Něco s mámou a tátou? -Ne, ne, ti jsou v pořádku. Jde o…
Jde o Jana.
Několik posledních týdnů vídám Jana…
jak se setkává a pije s nějakými lidmi v jednom…
takovém baru.
Baru pro homosexuály?
Ale, myslíš si, že Jan je…
Ne, není to jenom bar pro homosexuály,
je to místo, kde se setkávají lidé z odboje.
Tak proto všechny ty tajnosti?
Proto jsi k nám přestala chodit?
Protože s Janem pracujete pro odboj?
Ano.
A ta věc, co se Jan chystá udělat… Ty se nebojíš?
-Jaká věc? -Cože?
Nevím, o co jde. Myslel jsem, že ty ano.
Ne, on mi nic neříká. Jaká věc?
Ten kluk, se kterým se vídám, se zná s lidmi z odboje
a říká, že něco plánují.
Chtějí někoho zabít, nebo něco vyhodit do povětří. Je to něco velkého.
-Kdy? -Dneska v noci.
Miep, oni…
vypadají, jako by to nikdo neměl přežít.
Pijí a pronáší přípitky, jako by se chystali jít do války.
Musíš s ním promluvit.
Tohle jsem našla u tebe v šuplíku.
Jane. Jane, říkal jsi, že je to jen přehazování papírů.
-Nedělej si starosti. -Nechláchol mě a hlavně mi nelži.
Zasloužím si to vědět.
Hele…
je to nebezpečné?
Mohl bys zemřít?
-Zemřeš? -Opravdu to chceš vědět?
Ano, je to nebezpečné.
Možná zemřu.
Tak to nikam nejdeš.
-Cože? -Miluješ mě?
-To myslíš vážně? -Pokud ano, tak nikam nepůjdeš.
Miep, takhle nemůžeš mluvit. Takhle nemůžeš mluvit.
Miep, jsem Holanďan a moje země mě potřebuje.
Já tě potřebuju.
Jane, tohle je moje replika. Každý nějakou má a tahle je moje.
Prosím, nechoď. Prosím. Nemůžeš jít. Jestli mě miluješ, nemůžeš jít. Nechoď.
Nechoď.
Uvidíme se později.
Miep, tak ráda tě vidím.
Pim říká, že už s Peterem nemůžu mluvit,
protože je to nepatřičné.
Vlastně jsem přišla právě za tvým otcem.
Teď s ním nejde mluvit, nemá náladu.
Bolí ho hlava. Kvůli tomu náletu.
Je se mnou vzhůru, když nemůžu spát.
-Ale dívej… -Mohl bych mít aspoň
pět minut vcelku…
Všechno je to kvůli matce. Pimovi se to nepodobá.
Matka neví, co je to láska.
Její manželství je partnerství bez lásky,
-sňatek z rozumu… -Bože, Anne. Anne,
ty máš o lásce jakousi představu, tak to není.
Není to ten sen, jaký si myslíš. Takovou lásku nemá nikdo.
-Ty s Janem ano. -Já s Janem jsme se brali z rozumu.
Vdala jsem se, abych tu mohla zůstat.
To, jak si mou svatbu pamatuješ, je úplně špatně.
Byl to ten nejděsivější den mého života.
Ten den jsem se dopustila podvodu, Anne.
Snažila jsem se vdát s neplatným pasem
a mohli mě deportovat.
Zapomněla jsem říct „ano“ ne kvůli pobláznění z Jana,
ale kvůli hrůze, že ten člověk uvidí to razítko
v mém pase a nechá mě na místě zatknout.
Promiňte. Omlouvám se.
Díky Bohu, Jan zakašlal a odvedl pozornost.
Snažila jsem se nenechat se zatknout, stejně jako ty.
A zaměňovat to za lásku je prostě hloupé.
Chápeš to? Poslouchej, už dospíváš,
tak je možná načase začít se chovat trochu dospěle.
Nejlepší, co teď můžeš udělat, je se Peterovi vyhýbat.
Láska tě jenom zraní.
-Chápu, tak jo. -Dobře.
Miep? Anne, běž nahoru.
Potřebuju s vámi mluvit.
Poprosila jsem vás, abyste Anne odradila od vztahu s Van Pelsovic klukem,
ne, abyste jí znechutila lásku.
Omlouvám se. Omlouvám se.
Co se děje?
Co je s vámi a Janem?
Máme potíže. Je to špatné. Opravdu špatné.
Ja, toto je náročná doba pro jakékoliv manželství.
A válka věci ještě víc komplikuje.
Ne. Ne, zrovna teď podniká něco opravdu nebezpečného
v rámci válečného úsilí.
Já jsem ho prosila, ať nechodí a on řekl, že se vrátí,
ale přitom ví, že se možná nevrátí a…
prostě odešel.
Ja, rozumím.
Před deseti lety za mnou Otto přišel a řekl: „Mám hrozný pocit.
Přestěhuju tě s děvčaty mimo Německo.“
Nechtěla jsem jít, Miep.
Kdybyste viděla, jaký život jsem v Německu měla,
taky by se vám nikam nechtělo.
Ale podívala jsem se mu do očí a řekla: „Dobře, pojďme.“
A on nás kvůli našemu bezpečí přivedl sem.
Nenáviděla jsem ho. Bože, nenáviděla jsem Otta za to, že mi všechno vzal.
-Ještě, že jste mu věřila. -Ne, nevěřila jsem mu. Znala jsem ho.
Já znám jeho srdce a on zná moje.
A nikdy jsem ho nepřestala milovat.
Manželství taky dospívají, Miep, jen je musíte nechat.
Anne říká, že našemu manželství chybí vášeň, ale ona tomu nerozumí.
Otto ví, jak nás ochránit,
ví, jak chci vychovávat dceru, ví, jak si dávám čaj.
Na tom je něco velmi romantického, ne?
Znáte Anne, o ničem z toho neví.
Je skvělá. Ano, je drzá, ale je jí jenom 14.
Je jí jenom 14.
Matko?
Co to je? Ten hluk.
Vrátili se. Bylo to tak blízko.
Ale sirény nehoukaly. Co to bylo?
To nebyla protiletecká obrana.
Jan.
Musím jít.
Rozhodně to byl odboj.
Ano, ale proč vyhazovat do vzduchu naši budovu?
Ale Bep. Přece proto, aby nacisti neměli žádné záznamy o Židech.
No jo, záznamy.
-Dobré ráno. -Dobré.
-Víš o tom? -Vybuchla matrika
a nacisti pozatýkali hromadu odbojářů.
Slyšela jsem.
Jdeš pozdě, skoro otvíráme. Přispala sis?
Ne.
Chci ti něco ukázat, ale nesmíš se zlobit.
-Jan? Je tady Jan? -Koukni se sem.
-Nic nevidím. -Peter mě políbil. Přímo sem.
Za začátku to bylo trochu nemotorné,
ale políbil mě rovnou sem, oběma rty.
Moje první pusa!
Ukliď ten nákup.
Ahoj, kdy přijde Jan? Mohli bychom si třeba zahrát bridž nebo…
-Nejsem si jistá. -Je něco…
Je všechno v pořádku?
Můžeme ti nějak pomoct?
Jestli máte v pokoji nějaké talíře nebo hrnečky,
přineste je sem. Díky.
-Jsi v pořádku? -Ano.
Casi?
-Ahoj. -Ahoj.
Víš něco?
-Ne. Ty? -Ne.
Jsou to dva dny.
Tak půjdeme zkusit najít nějaké odpovědi?
-Pojď. -Musím jít. Jde o Jana.
Je… je…
-Jistě, běž. Běž! -Ano.
Je tady.
Zdravím.
Hledáme Jana Giese.
Žádného Jana Giese neznám.
Ale no tak, znáte. Viděl jsem vás s ním.
-Žádného Jana Giese neznám. -Jan je můj manžel.
Jen potřebuju vědět, jestli ho zatkli, nebo jestli je naživu, nebo…
Musím to vědět.
Prosím.
Je mi líto.
Žádného Jana Giese neznám.
Pojď.
Tady nikdo mluvit nebude. Všichni mají strach.
-Bet, co se děje? -Všichni se ptáte
a já to nemůžu pořád dokola opakovat…
takže vám řeknu to, co vím, tady a teď.
Protože víme, že oficiální zprávy nestojí za nic.
Jak víte, odboj vyhodil do vzduchu budovu matriky.
Z pro mě nepochopitelných důvodů
si nacisti myslí, že je to práce některých našich přátel.
Někteří naši přátelé jsou nezvěstní, některé zatkli.
Tohle jsou ti, o kterých víme, že jsou ve vazbě.
Johan Brouwer…
Cornelius Roos…
Cees Honig.
Rudi Bloemgarten, odsouzen k smrti.
Karl Gröger…
odsouzen k smrti.
Willem Arondeus…
odsouzen k smrti.
Willem učinil prohlášení a jeho právník ho předal dál.
Prohlášení je takovéto…
„Nechť je známo, že homosexuálové nejsou zbabělci.“
-Na Willema. -A na Holandsko.
Co to je?
Nevím. Už to tam bylo, když jsem přišla.
Je to německy, co to znamená?
„Podělaný pole.“
Jane?
Jane!
Myslela jsem, že jsi umřel. Myslela jsem, že už tě nikdy neuvidím.
Tys tam nešel.
Tys tam nešel kvůli mně a…
teď mě nenávidíš.
Miluju tě.
Taky tě miluju.
Půjdeš domů?
Je to pořád nebezpečné.
Pro tebe, pro naše přátele.
Nebyl jsem tam, ale jestli někdo bude mluvit, mohli by mě jmenovat.
Nebudu po tobě chtít, abys toho nechal, ale…
potřebuju, abys mi řekl…
pokud budeš v nebezpečí, potřebuju tam být s tebou.
Uvidíme se brzy.
-To je pro mě? -Ano, ano, sedni si.
Zaprvé se chci omluvit. S tebou a Peterem jsem se mýlila.
Neměla jsem ti říkat, abys necítila, co cítíš.
Myslím, že s Peterem jsem se mýlila já.
Myslím, že on mě potřebuje víc než já jeho.
-Co? Co je? -Nic, nic.
Jen prostě… dospíváš.
A nečekáš, takže…
Tyhle tvoje šaty mám moc ráda.
To je dobře, protože já je mám taky ráda,
-tyhle tvoje šaty! -Miep, počkej, vážně?
-Potřebuješ šaty, které ti sednou. -Počkej, ty jsou moje? Jako vážně?
A ještě potřebuješ…
tyhle.
Ty jsou pro mě?
Myslela jsem si, že je chci pro sebe, ale já je nepotřebuju, na rozdíl od tebe.
Dole nikdo není, zkus si je.
Dobře.
-Vypadají skvěle! -Jsou úžasné!
-Miep, kam je budu nosit? -Všude!
Vezmeš si je na pracovní pohovor a na večeři.
A to je pro děvče jen začátek.
Vezmeš si je, až půjdeš tancovat, možná v nich políbíš kluka,
možná nebude ten pravý, ale nevadí.
Budeš dělat chyby, poučíš se z nich a budeš dál růst.
A já se nemůžu dočkat, až to uvidím.
Překlad titulků: Jana Tomášková