AZ ELŐZŐ RÉSZEK TARTALMÁBÓL…
Willem Arondeust keresem.
Ő talán tud segíteni.
Ki vagy te? Mi hasznodat veszem?
Ha segítek, hogyan viszonzod?
Valami megváltozott. Tartózkodó lettél, mindig sietsz valahova.
- Semmi sem változott. - Hazudsz.
Nem hazudunk egymásnak, emlékszel?
Miért mentél a templomba? Mit titkolsz még?
Azt csinálom, amit te.
Igent mondtál Mr. Franknek. Akárcsak én.
Ennél többet nem mondhatok.
Nem teszünk eleget.
Ilyenkor csak egy dolgot tehetsz.
Tüzet gyújtunk.
A TÖRTÉNET VALÓS ESEMÉNYEKEN ALAPUL, NÉHÁNY ESEMÉNYT, HELYSZÍNT
ÉS KARAKTERT A DRÁMAI HATÁS KEDVÉÉRT MEGVÁLTOZTATTUNK.
ANNE FRANK BÚJTATÓJA
Tökéletes nap volt.
Olyan gyönyörű voltál.
Úgy izgultál, hogy elfelejtetted azt mondani, „Akarom”.
Bocsánat. Akarom. Te is?
Én is akarom.
- Jobban emlékszel az esküvőmre, mint én. - Ennél romantikusabbat még nem láttam.
Teljesen másképp emlékszel rá. Szerintem nagyon stresszes volt.
Hogyhogy nem ez volt életed legromantikusabb napja?
Egy kormányzati épületben esküdtünk.
Igen, de olyan szép voltál, és Jan pedig annyira fess.
Vajon én is leszek valaha olyan szerelmes, mint ti ketten?
Mitől lettél ilyen melankolikus?
Mi lett az én Anne-emmel?
- Miep? - Igen?
- Tudsz titkot tartani? - Anne, nézz körül.
Jól van, szóval…
- Szóval? - …tegnap, a légitámadások alatt…
Peter feljött, hogy megnézze, jól vagyok-e.
Mármint, jól voltam, és Pim is ott volt, de tudod, Peter annyira…
annyira kedves volt.
- De hisz… neked tetszik Peter! - Nem, vagyis…
Nem, nem! Csak beszélgetünk, és…
Megtanít bizonyos dolgokat magamról,
és én is ugyanígy teszek, de annyira kedves fiú.
- Belezúgtál Peterbe. - Fejezd már be!
Nem lehet semmi Anne és Peter között.
Ártalmatlan dolog, nem?
- Az ő korában én is… - Igen.
De neked nem kellett egy aprócska szobában élni
hét másik emberrel, beleértve a fiú szüleit is.
Szerintem te is tudod, milyen rosszul elsülhet a dolog.
Ezeknek az érzéseknek várniuk kell a háború végéig.
- Nem parancsolhat nekik megálljt. - Nem.
Én valóban nem tudok.
Szeretném, ha lebeszélnéd Anne-t a Van Pels fiúval való kapcsolatról.
- De Mrs. Frank, ez… - Kérlek, Miep!
Eddig is csodálatosan vigyáztál ránk.
De ez egy elég meredek helyzet.
Mi, hollandok, nagyon aprólékos nyilvántartást vezetünk,
így lényegében ezüst tálcán nyújtottuk át a náciknak
a zsidó állampolgáraink nevét és lakcímét.
Mi erre a megoldás? Hogyan tudjuk jóvátenni?
Felgyújtjuk az Anyakönyvi Hivatalt.
És mindent, ami benne van.
Jan barátunk máris hatalmas kockázatot vállalt.
Szociális munkásként feltérképezte nekünk az épületet.
- Köszönjük, Jan. - Már jártam ott korábban is.
Abban az épületben nősültem meg.
Ez igazán romantikus, Jan. Köszönjük.
Jan információit felhasználva, készítettem egy térképet az épületről,
és arról, hogy hol tartják
- a legtöbb feljegyzést. - Egy pillanat!
Egy ilyen horderejű támadást biztosan meg fognak torolni a nácik.
Akik ebben részt vesznek, azokra vadászni fognak,
vagy meg is ölhetik.
Nincs abban semmi szégyellnivaló, ha bármelyikőtök most ki akarna szállni.
Jól van, akkor nézzük ezt át.
Rendben, tehát itt látjuk az udvart.
- Mindenről van képünk. - Köszönöm. Köszi a segítséget.
Szívesen. Még csak most kezdtem.
Várj egy kicsit.
Te túl értékes vagy ehhez, érted?
Szeretnék minél többet tenni.
Nézd, már így is többet tettél, mint mások.
Ez a munkád miatt vált lehetségessé, és ez bőven elég.
Köszönjük.
Lássuk az első emeletet. Willem, megvan a…
RUHAÜZLET A LEGALACSONYABB ÁRON
Nagyon szívesen.
Majd délután találkozunk.
- Szia, Cas! - Jó reggelt!
Ma láttam Cast.
Igen? És hogy van?
Nem tudom.
Elrejtőztem előle.
A legutóbbi találkozásunk nem volt túl kellemes.
Már nem látogatok haza se.
Könnyebb nekik hazudni, ha nem látom őket.
Te is ilyen vagy.
Ezzel meg mire célzol?
Mióta együtt dolgozol az Ellenállással,
reggel elmész, hazajössz, és azt sem tudom, mit csináltál egész nap.
Igen?
Bocsánat, Jan.
Mikor kell a vasútállomáson lennünk?
A vonat 5:30-kor indul Hilversumba, és nem lenne szabad késnünk.
A hölgy, aki elrejti, kezd kicsit ideges lenni.
Nem fogok tudni aludni.
Olyan hirtelen jött ez, biztos, hogy szükség van erre?
Tudom, idegőrlő érzés, de ez a legjobb, amit tehetünk.
Max szerint is ideje elhagyni Amszterdamot.
Már nem biztonságos itt.
- Igen. - Igen.
Nos…
- Reggel találkozunk. - Jó éjt!
- Jó éjszakát! - Jó éjt!
Miről is beszéltünk?
Ja, igen. Hogy már nem beszélünk meg semmit.
Miután a háborúnak vége, mindent el fogok mondani. Megígérem.
Ma láttam egy mesés cipőt.
Emlékszel arra a pirosra, amin ilyen kis pántocska volt?
Mi? Hogyhogy nem emlékszel? Az volt rajtam az első randinkon.
Képzeld, Anne belezúgott Peterbe.
És Mrs. Frank megkért, hogy vessek neki véget, de hogyan?
Hogy törhetném össze a kis szívét?
Szerinte azért házasodtunk össze olyan gyorsan, mert annyira szerelmesek voltunk,
hogy nem tudtunk várni.
Hihetetlen, hogy nem emlékszel a cipőre.
- Üdv! Hát idetaláltak! - Igen, köszönjük.
A lányom régi szobájában fog aludni. Kicsi az ágy, de van pehelypaplan.
Biztos csodás lesz. Nagyon hálás vagyok ezért.
Amszterdamban minden olyan stresszes, és a razziák is egyre közelebb vannak.
- Megtesszük, amit tudunk. - Köszönöm.
Egész jól sikerült a dolog.
Ahogy látom, minden jól alakult. Visszamehetnénk egy korábbi vonattal.
Hova sietsz ennyire? Arra gondoltam, hogy sétálhatnánk egyet a tónál.
- Olyan szép ez a hely. - Vissza kell mennem.
Miért?
Elmondanád? Pont erről beszéltem.
- Szeretnéd, ha hazudnék? - Nem. Csak bízz bennem.
Miről van szó? Igazolványokat lopsz?
Pénzt szállítasz? Egy másik családot rejtegetsz?
Nem akarok a háború végéig várni. Kérem vissza a férjemet.
Itt állok előtted.
Gorombaság tőlem, amiért alig várom, hogy Mrs. Stoppelman vidékre költözzön?
Végre miénk lesz az egész lakás.
Előre szólok, nem veszek fel többé melltartót.
- Támogatom az ötletet. - Sőt, talán ruhát sem.
Üdv! Hát itt vagytok.
- Kuno vagyok. - Szia, Kuno!
Jan.
- Tudom. - Miep.
Miep. Igen. Köszönöm, nagyon hálás vagyok ezért.
Ugyan, semmiség. Mi köszönjük, édesanyádnak is.
Ez nagyon jól bevált.
- Igen… valóban. - Bocsánat, pontosan mi is?
Van egy barátnőm Amszterdamban. Szóval, ez remek lesz. Na mármost…
- Mikor indulunk? - Kuno,
drágám, még nem beszéltem velük erről.
Kuno ide jár egyetemre, de összetűzésbe keveredett a helyi náci párttal.
Nem hódoltam be nekik.
- Sajnálom. - Kuno!
És arra gondoltam, mivel Kunót üldözik Hilversumban,
Mrs. Stoppelman pedig nem lehet Amszterdamban,
megejthetnénk egy cserét.
Így lenne fair. És tudom, hogy van egy szabad szobájuk.
Remekül hangzik.
Nem tudom, érdeklem-e Petert. Túl sok időt van Margot társaságában.
- Elég korlátozottak a lehetőségei. - Margot mindig felmegy hozzá.
Nos, talán ennek így kell lennie, tudod?
- Lehet, hogy Margot tetszik neki. - Margot?
Az istenit, Anne, csak a matekban segítek neki.
- Ne hallgatózz! - Nem tehetek róla, olyan hangos vagy.
És egyébként sem gondolok úgy Peterre.
Figyelj!
Ha szeretnél tőle valamit, akkor lépned kell.
Talán egyikőtöknek sem kéne rágondolnia.
Bárcsak adna egy jelet.
- Honnan tudtad, hogy Jan szeret? - Igen. Hogy kérte meg a kezedet?
Igen, milyen volt a lánykérés? Mesélj!
Kezdjük azzal, hogy szar volt a helyzet.
- Miep! - Istenem!
Jó, akkor kezdem az elején. A megszállás után a nácik megpróbáltak
megszabadulni a „nemkívánatos személyektől”.
- A zsidókon kívül? - Igen.
És mivel bevándorló voltam, nemkívánatos személy lettem.
Ezért a nácik behívtak a kormányhivatalba, és bevonták az útlevelemet.
Három hónapom volt elhagyni az országot.
Halálra rémültem.
Édesapátok meglátta, hogy sírok, és el kellett neki mondanom mindent.
Jó állásom van, van egy remek párom. Ez az otthonom, nem akarok innen elmenni.
Hát ne is menj! Szükségem van rád.
És Anne amúgy sem bocsátaná meg, ha elengednélek.
- Menj hozzá férjhez. - Tessék?
Te magad mondtad, hogy jó ember.
Menj hozzá a hollandhoz.
Akkoriban Jan, körülbelül egy hétig Amszterdamtól délre dolgozott.
A barátai farmján segített az aratásnál,
és trágyázta a földet, hogy jó termést hozzon.
Véglegesítetted már a válásodat?
Mert már tegnap egybe kellett volna kelnünk,
máskülönben kitoloncolnak engem az országból, szóval…
Ha szeretsz… akkor tegyük meg. Gyorsan.
Jaj, ne, várj! Félreértettem a helyzetet?
- Nem, nem. Ez… - Nem akarsz elvenni?
- Nem erről van szó… - Érdekesen mutatod ki!
„Egyszer majd Párizsba megyünk, Miep.” Gyerekeket is akartunk!
- Nem… - Gyerekeket!
Egész idő alatt csak szédítettél?
Ez egy nagy átverés? Mert találok nálad sokkal jobbat, pajtás!
Elég, fejezd be! Már rég elváltam tőle. Lezártam.
- Tessék? - Igen, úgy egy hónapja.
Szóltam volna, ha sikerül megvenni a gyűrűt, amire spóroltam.
- Engedélyt kértem volna apádtól is. - Minek?
Utána kerestem volna egy helyet, ahol megkérem a kezed.
Mondjuk a mulató előtt, ahol először találkoztunk,
vagy a hídon, ahol először csókolóztunk.
Az ég világon bárhol, kivéve egy trágyaföld közepén.
És ha tudsz nálam jobbat találni,
akkor… talán keresned kéne.
Nem, nem, várj már! Sajnálom. Kérlek, várj! Én…
Szeretném, ha megkérnéd a kezem. Gyerünk!
- Nem! - Mi?
Ha nem most, akkor később, a te feltételeid szerint,
de úgy nehéz lesz, ha egy Bécsbe tartó vonaton ülök.
- Egek! - Úgyhogy…
- Mit művelsz? - Jan…
Mit csinálsz? Mi ez?
Te jó ég!
Először is, találnék nálad sokkal jobbat.
Másodszor pedig, a világ legboldogabb nője lennék,
ha hozzád mehetnék, hogy az országban maradhassak, szóval kérlek, vegyél el!
- Rendben. - Ne! Le ne ejts! Ne!
Te kérted meg az ő kezét?
Bebizonyítottátok, hogy két ember szerelmes lehet,
akár a leglehetetlenebb körülmények között is.
Ennyire nem volt romantikus.
Dehogynem. Inspiráló, elképesztő és tökéletes.
Komolyan.
Egek!
- Istenem! - Sajnálom, bocsánat…
- Sajnálom, sajnálom! - Én sajnálom. Én…
- Szia, Jan! - Szia, Kuno!
- Azt hittem, rossz lakásba mentem. - Úgy sajnálom.
- Elsüllyedtem szégyenemben. - Sajnálom.
Mondtam Kunónak, hogy mivel nem mehet ki,
- áthívhatja Hendrikát. - Legközelebb majd kopogok.
A saját otthonodban? Miért?
Na vajon miért? Szerinted? Ez igazán finom lett.
- Igen, köszönöm. - Hová mész?
Van egy kis elintézendő munkám.
Mivel foglalkozol?
Igen, Jan, meséled el, mit csinálsz.
- Nincs miről beszélni. - Nekem sem mond el semmit.
De tudom, hogy veszélyes.
Mindig, amikor elmegy, félek, hogy többé nem látom.
- Na, miről van szó? - Tényleg nem mondja el?
Már hónapok óta. Próbáltam kitalálni.
És azt hiszem sikerült megfejtenem. A cirkusznak dolgozik.
Kötéltáncos, vagy… vagy talán inkább egy bohóc.
Azt hittem, szociális munkás vagy.
Az is vagyok. Ne hallgassatok rá!
Nagyon unalmas, higgyétek el.
- Nagyon unalmas. - Később beszélünk.
Professzor úr?
Mr. Broers.
Szia, Jan! Jól nézel ki. Vigyázol magadra?
Akarsz még vitázni arról, hogy Nietzsche tévedett?
Csendet!
- Mi folyik itt? - Jan…
Jónak látták, hogy az utcán szemeteljenek, mint a disznók.
Elejtettem egy cukorkapapírt, amit aztán fel is szedtem.
- Dolgozzanak tovább! - Nincs több nyálam.
Használd ezt, zsidó!
Jan! Menj tovább, fiam!
Minden rendben.
Sikálják tovább!
Részt akarok venni az Anyakönyvi Hivatal felrobbantásában.
- Ezt már megbeszéltük. - Nem, nem.
Tudom, hogy értékes vagyok a munkám miatt, de nekem ez nem elég.
Mások az életüket adhatják ezért,
de én a munkám miatt szabad utat kapok? Nem.
Ezt nem fogom tovább tétlenül nézni.
Jan…
Semmi kétségem afelől, hogy az életedet adnád az ügyért.
De ez az akció…
olyan embereket kíván meg, akik hajlandóak elvenni mások életét.
És szerintem erre nem vagy képes.
Ami nem egy rossz dolog, csak…
te más vagy.
„Olyan jogunk van, amelynél fogva az embernek elvehetjük az életét.”
Ez meg mit jelent?
Nietzsche mondta.
Vagyis „Tégy próbára!”
Jól van.
Úgy lesz.
Van egy bizonyos náci tiszt, aki a razziák menetrendjét készíti el.
Egyedül ő dönti el, hol és mikor razziáznak.
Ez a szarházi minden héten ugyanakkor látogat meg egy szajhát
a Warmoesstraaton lévő hotelban. Óramű pontossággal.
Ha nem vagy rá képes, csak hagyd annyiban!
Abszolút megértem.
Sőt, még örülnék is.
Mi van?
- Mi a franc ez? - Megcsinálta!
- A rohadék megölt! - Ez egy teszt volt?
Tudnunk kellett, mire vagy képes, és már tudjuk.
- Ahogyan te is. - Nem bízott benned.
Szállj le rólam!
- Jössz egy sörrel. - Rohadékok!
Hollandiára!
Felesek.
Hogy vagy?
Én…
- Tajt részeg akarok lenni. - Nos, kiérdemelted.
Egs!
- Egs! - Igyunk!
Jessica szerint kockázatos lenne, ha kilépnék.
- Cas, figyelsz rám? - Igen.
- Ez az! - Lányok.
Boldog évfordulót!
- Boldog évfordulót! - Igen!
- Éljen! - Ez az!
Köszönöm. Nagyon hálás vagyok.
De ehhez biztos felhasználtad az összes vajat.
Ne aggódj emiatt.
Szerintem meg kellett volna várnunk Jant.
Félreteszünk neki egy szeletet. Mondd neki, hogy hiányzik.
Rendben, mindenki a földre! Mindenki a földre!
Peter!
- Óvjátok a fejeteket! - Vigyázz a fejedre, Peter!
Pim!
Minden rendben.
Mit szoktam mondani?
A légitámadások azért jók, mert az angolok…
- Kiverik a nácikból a szuszt… - …kiverik a nácikból a szuszt.
Egy repülő fog az épületbe csapódni.
- Nyugalom! - Ne most, Guste!
- Nos… - Mit csinálnak?
Kiverik a nácikból a szuszt!
Pontosan.
Egek!
- Mennem kell. Ma van az évfordulónk. - Akkor erre igyunk.
És a holnap estére.
Tudod, holnap nem kell eljönnöd. Van más, aki beugrik majd helyetted.
A mártíromság szexi, de nem túl okos dolog.
Nem baj, ha vigyázol magadra.
Azt teszem.
Gyávának érezném magam, ha a háború hátralévő részében,
csak igazolványokat lopnék és ételt vinnék az elrejtett embereknek, tudván,
hogy ti mi mindent kockáztattatok.
Úgy érezném, hogy nem tettem eleget.
Hidd el, ha holnap eljössz, és karcolás nélkül megúszod a dolgot,
akkor is ezt fogod érezni.
- Bocsánat. - Nem történt semmi.
- Elaludt? - Igen. Végre.
Tudod, amikor legutóbb sírva láttalak, emlékszem, hogy…
azt mondtam, menj hozzá a hollandhoz,
- és talán ez… - Semmi baj.
- Jól megvagyunk. - Helyes.
Akkor miért sírsz?
Eszembe jutott a cipő, amit ma meg akartam venni.
- Egy cipő? - Tudom…
Tudom, de annyira szép.
Persze nem telik rá.
Majd arra gondoltam, „Egyáltalán hová venném fel?”
És nem jutott eszembe…
egy olyan világ, ahol…
ismét hordhatnám.
- Vedd meg a cipőt! - Kár volt szóba hoznom.
Muszáj lesz.
Csaknem egy órán át próbáltam meggyőzni Anne-t arról,
hogy túljutunk majd ezen és hogy…
lesz majd mire várnia.
És ha egy pár cipő ilyen érzést kelt benned…
reményt ad, hogy lesz majd mire várnod…
akkor vedd meg. Az egy szép pár cipő.
Igen.
- Jó éjszakát! - Jó éjt!
Hahó? Miep?
- Cas? - Beszélnünk kell, ha még lehetséges.
- Egek! Anyáékkal van valami? - Nem, ők jól vannak, most…
Janról van szó.
Az elmúlt hetekben láttam, hogy Jan…
találkozott másokkal és együtt iszogattak…
egy bizonyos bárban.
Ahova a homoszexuálisok járnak?
De… Mi… Szerinted Jan is?
Nem, de ide nem csak homoszexuálisok járnak,
hanem az Ellenállás harcosai is.
Szóval ezért volt a nagy titkolózás?
Ezért nem látogattál meg minket?
Mert te és Jan összedolgoztok az Ellenállással?
Igen.
Értem. És nem aggódsz amiatt, amire Jan készül?
- Mire készül? - Tessék?
Én nem tudom, azt hittem, hogy te igen.
Nem mond el nekem semmit. Mire készül?
Nos, a srác, akivel találkozgatok az Ellenállás tagja,
és szerinte terveznek valamit.
Felrobbantanak valamit, vagy megölnek valakit. Nagy durranás lesz.
- Mikor? - Ma este.
Miep, ők…
úgy tesznek, mintha senki sem élné túl.
Úgy iszogattak és koccintottak, mintha háborúba indulnának.
Beszélned kell vele.
Az alsóneműs fiókodban találtam.
Jan, azt mondtad… hogy semmiség az egész.
- Ne aggódj! - Ne nyugtass, és ne hazudj nekem!
Jogom van tudni.
Nézz rám…
Veszélyes?
Belehalhatsz?
- Bele fogsz halni? - Tényleg tudni akarod?
Igen, veszélyes.
Talán meghalok.
Akkor nem mehetsz.
- Tessék? - Szeretsz engem?
- Komolyan kérdezed? - Ha igen, akkor maradsz.
Miep, nem mondhatsz ilyet. Ezt nem mondhatod.
Miep, holland vagyok, és a hazámnak szüksége van rám.
Nekem van rád szükségem.
Nekem!
Jan, mindenkit érint valami, és ez pedig rám is tartozik.
Kérlek, ne menj! Nem mehetsz el! Ha szeretsz, akkor nem mész.
Ne menj!
Még találkozunk.
Miep! Úgy örülök, hogy látlak.
Pim szerint nem beszélhetek Peterrel, mert túlságosan helytelen lenne.
Épp édesapáddal akarok beszélni.
Most nem tudsz, mert rosszkedvű.
Fáj a feje a légitámadás miatt. Fennmaradt velem, mert nem bírok aludni.
- De figyelj csak… - Ha lenne végre
öt perc nyugtom…
Anyám a hibás. Ez nem vall Pimre.
Anyám nem tudja, mi a szerelem.
A házasságuk egy szerelem nélküli párkapcsolat,
- egy érdekházasság… - Az istenit, Anne,
valótlan elképzelésed van a szerelemről.
Nem létezik olyan álomba illő szerelem, amire te gondolsz.
- A tiétek az. - Mi is érdekből házasodtunk össze.
Azért, hogy itt maradhassak.
Semmi sem úgy volt az esküvőmön, ahogy te emlékszel.
Az volt életem legijesztőbb napja.
Csalást követtem el aznap, Anne.
Érvénytelen útlevéllel próbáltam férjhez menni. Kitoloncolhattak volna.
Nem azért felejtettem el beszélni, mert elolvadtam Jantól,
hanem mert rettegtem, hogy az anyakönyvvezető
meglátja a pecsétet az útlevelemben, és lecsukat!
Elnézést. Bocsánat.
Szerencsére Jan köhögött, és nem vette észre.
Próbáltam elkerülni a letartóztatást, akárcsak te.
És ezt ostobaság összekeverni a szerelemmel.
Érted már? Figyelj, kezdesz felnőni.
Talán ideje lenne egy kicsit felnőtt módjára viselkedned.
Az lesz a legjobb, ha távol maradsz Petertől.
A szerelem csak fájdalmat okoz.
- Értem, és úgy lesz. - Helyes.
Miep? Anne, menj fel!
Beszélnünk kell.
Arra kértelek, hogy beszéld le Anne-t a Van Pels fiúról, nem pedig arra,
hogy elvedd a kedvét a szerelemtől.
Sajnálom. Bocsánat.
Mi a baj?
Mi történt köztetek Jannal?
Küszködünk. Rossz. Nagyon… nagyon rossz a helyzet.
Nos, ja… nehéz idők járnak a házastársakra.
A háború még bonyolultabbá teszi a dolgokat.
Nem, ő… nagyon veszélyes dologra készül a háborús erőfeszítésekért.
Én… megkértem, hogy ne menjen, de azt mondta visszajön,
bár tudja, hogy talán mégsem és…
egyszerűen elment.
Ja, megértem.
Tíz évvel ezelőtt Otto odajött hozzám, és azt mondta, „Szörnyű érzésem van.”
„Elviszlek titeket Németországból.”
Hát, én nem akartam menni, Miep.
Ha láttad volna, milyen életem volt ott,
te is maradni akartál volna.
De a szemébe néztem, és azt mondtam: „Jó, menjünk.”
A biztonságunk érdekében hozott ide minket.
És gyűlöltem érte. Egek, utáltam Ottót, amiért ezt elvette tőlem.
- Hála Istennek, hogy hittél neki. - Nem hittem, ismertem őt.
Teljes szívből ismerjük egymást.
Akkor is szerettem őt, amikor gyűlöltem.
Hagynod kell, Miep, hogy a házasságok is fejlődjenek.
Anne szerint érdektelen a házasságunk, de ő nem tudja.
Otto biztonságban tud minket tartani,
tudja, hogy neveljük a lányainkat, és tudja, hogy szeretem a teámat.
És ebben van valami igazán romantikus, nem gondolod?
Ismered Anne-t, ő nem tud mindezekről.
Zseniális. És igen, türelmetlen, de még csak 14 éves.
Még csak 14 éves.
Anya?
Mi ez? Mi ez a zaj?
Visszajöttek. Olyan közel volt.
De nincs légiriadó! Mi volt ez?
Ez nem… légvédelmi ágyú volt.
Jan.
Mennem kell.
Egyértelműen az Ellenállás volt.
De miért robbantanánk fel a saját épületünket?
Azért, Bep, hogy a náciknak ne legyenek feljegyzéseik a zsidókról.
Hát persze.
- Reggelt! - Reggelt!
- Hallottad? - Felrobbantották a hivatalt,
és a nácik elfogtak egy rakás ellenállót.
Hallottam.
Késtél, mindjárt nyitunk. Elaludtál?
Nem.
Valamit mutatnom kell, de ne légy mérges.
- Jan? Itt van Jan? - Ezt nézd meg.
- Mi… Nincs ott semmi. - Peter megcsókolt. Pont itt.
Kínos volt, mert elfordítottam a fejem, de pontosan itt ért hozzám az ajkaival.
Megvolt az első csókom.
Pakold el az élelmiszereket.
Hé, mikor jön haza Jan? Bridzselhetnénk vagy…
- Nem tudom. - Minden…
Minden rendben?
Tehetünk érted valamit?
Ha van a szobátokban tányér vagy bögre,
az kihozhatnátok. Köszönöm.
- Jól vagy? - Igen.
Cas?
- Szia! - Sziasztok!
Tudsz valamit?
- Nem. Te? - Nem.
Már két nap eltelt.
Menjünk és keressünk válaszokat.
- Gyere! - Mennem kell. Janról van szó.
Ő… ő…
- Csak menj! - Igen.
Ott van.
Szia!
Jan Giest keressük.
Nem ismerek ilyet.
Dehogynem. Láttalak vele együtt.
- Nem ismerem Jan Giest. - Ő a férjem.
Tudnom kell, hogy lecsukták-e, vagy hogy életben van-e még, vagy…
Tudnom kell.
Kérem!
Sajnálom.
Nem ismerem Jan Giest.
Menjünk!
Senki nem áll velünk szóba. Mindannyian félnek.
- Bet, miről van szó? - Mindenki folyton ezt kérdezi,
és már unom ismételgetni magamat…
úgyhogy most mondom el utoljára, amit tudok.
Mert tudjuk, hogy az újságok hazudnak.
Mint tudjátok, az Ellenállás felrobbantotta az Anyakönyvi Hivatalt.
Számomra érthetetlen okokból…
a nácik szerint néhány barátunk tette.
Néhány barátunk eltűnt, és vannak, akiket letartóztattak.
Itt vannak azok, akikről tudjuk, hogy őrizetben vannak.
Johan Brouwer…
Cornelius Roos…
Cees Honig.
Rudi Bloemgartent, halálra ítélték.
Karl Grögert…
halálra ítélték.
Willem Arondeust…
halálra ítélték.
Willem nyilatkozatot tett, amit az ügyvédje továbbított.
A nyilatkozat a következő…
„Mindenki tudja meg, hogy a homoszexuálisok nem gyávák.”
- Willemre! - És Hollandiára!
Ez micsoda?
Nem tudom. Már itt volt, mikor jöttem.
Németül van. Mit jelent?
„Trágyaföld.”
Jan?
Jan!
Azt hittem, hogy meghaltál. Hogy soha többé nem látlak.
Nem mentél el.
Miattam maradtál, és…
Most gyűlölsz engem.
Szeretlek.
Én is téged.
Hazajössz?
Még mindig veszélyes…
számodra, a barátaink számára.
Nem voltam ott, de… ha elkezdnek beszélni, még megnevezhetnek.
Nem kérlek arra, hogy hagyd abba, de…
El kell mondanod…
ha veszélyben vagy, mert melletted kell lennem.
Hamarosan találkozunk.
- Ez az enyém? - Igen. Csüccs le.
Bocsánatot szeretnék kérni. Tévedtem veled és Peterrel kapcsolatban.
Nem kellett volna az érzéseid útjába állnom.
Valójában, tévedtem Petert illetően.
Neki nagyobb szüksége van rám, mint nekem őrá.
- Mi az? Mi van már? - Semmi, semmi.
Csak… kezdesz felnőni.
És türelmetlen vagy, szóval…
Imádom ezt a ruhádat.
Helyes, mert én is.
- A tiéd! - Miep. Komolyan mondod?
- Szükséged van megfelelő ruhákra. - Várj, ez az enyém? Tényleg?
És erre is…
szükséged van.
Az is az enyém?
Azt hittem, nekem kell, de neked nagyobb szükséged van rá.
Nincs lent senki, szóval bújj bele.
Jól van.
- Remekül állnak! - Odáig vagyok érte.
- Miep, hol fogom ezt hordani? - Mindenhol!
Állásinterjún, vacsoránál.
Még csak most kezdesz el igazán élni.
Rajtad lesz tánc közben, talán megcsókolsz benne egy fiút,
talán nem a Nagy Ő-t, de sebaj.
Hibázni fogsz, amiből majd tanulsz, és tovább fejlődsz.
És alig várom, hogy ezt lássam.
A feliratot fordította: Kocsis Bence János