Ach můj bože!
-Počkej, já říkal: „Omlouvám se.“ -To bylo tak…
Víte, nejdřív jsem se nedívala…
Dobře.
BRIE LARSON REŽISÉR/PRODUCENT
Jsme připraveni?
Tak dobře. Než začneme,
všichni jste zde dnes kvůli vašim jedinečným zkušenostem
a všichni máte k vyprávění příběh vašeho dospívání.
Uvažovala jsem,
jaké by to bylo, kdybychom mohli sdílet zážitek, který cítíme jako ostudný
a kdybychom o něm mohli mluvit, cítili bychom se méně osamělí?
A tak uvidíme…
zda to tak bude a zda k sobě najdeme dnes cestu. A…
-Báječně. -Fajn.
Začneme tedy s Vanessou.
Dobře, super.
-Vanessa! -Klid. Berte to vážně.
Dospívání znamená tolik věcí.
Dospívání je nepředvídatelné.
Dospívání je šance změnit svět.
KONEC TEČKA CHUDOBA
Dospívání bylo…
ZASTAVTE ZABÍJENÍ
Máme moc a zodpovědnost…
BÍLÝ DŮM, WASHINGTON
Máme právo být vyslyšeni.
-Dospívání je… -Bouřlivé
-Trapné. -Matoucí.
-Rozpačité. -Krásné.
-Nezbytné. -Zvládli jsme ho!
10 PŘÍBĚHŮ
O ODVAZE
BÝT SÁM SEBOU
DOSPÍVÁNÍ
Při dospívání jsem na sebe pohlížela hrozně negativně.
Ať jsem dělala cokoli,
nikdy nedokážu splnit představy společnosti o tom, co znamená být krásná.
Říkali mi, že moje černošství si to nějak nezaslouží, že to nestačí.
Rozhodla jsem se podělit o svůj příběh,
protože je tolik radosti v tom
být upřímně tím, kým jste a nestydět se být sám sebou.
Oukej, co mám říct?
KULTURNÍ DŮM
Patnáct C, klapka podruhé.
Dobře!
Jsi slavná!
Ahoj, všichni. Jmenuji se Vanessa Aryee. Je mi 20 let.
Když mi bylo sedm, s rodiči, bratrem a sestrou jsme imigrovali z Ghany do USA.
Přišli jsme za obvyklým snem,
za kterým do země přichází mnoho afrických imigrantů.
Rodiče chtěli, abych měla lepší vzdělání a příležitosti.
Už od jejího dětství…
EDWARD OTEC VANESSY
…jsme v ní něco viděli.
Už když byla malá a ještě ani nechodila, tak už mluvila.
Všichni říkali: „Podívejte na to dítě.“
REGINA MATKA VANESSY
„Nechceš vstát a chodit, raději mluvíš od podlahy.“
Odkud pocházím, z Ghany…
…tam je naše kultura tak bohatá a vidíte tolik krásných lidí tmavé pleti.
Mí rodiče hodně obětovali, aby nás sem přivedli.
Většina jejich titulů a věcí, které měli v Ghaně,
nic z toho nemělo význam, když přišli do USA.
Musíte začít znovu od nuly.
Neměla jsem žádná očekávání. Nevěděla jsem, co je Amerika zač.
Doma se dívali na americké filmy. Disneyovky.
Je to, Arnold Schwarze…
-Schwarzenegger. -Schwa… Schwarzenegger.
Já se vrátím.
-Všechny ty filmy byly akční. -Chuck Norris a další.
Bylo toho moc.
BĚLENÍ ZUBŮ LASEREM
Setkala jsem se se spoustou nových věcí…
…jídlem, kulturou.
Wrestlingové: Doraž ho!
I když jsem byla malá, stejně to bylo divné.
Ve škole jsem byla malá divná africká holka. Lidé říkali věci jako…
„Opravdu máte na zahradě slony, žirafy a tygry?“
Rodiče vždycky říkali: „Řekni jim ano.“
-To jsi měla. -Říct: „Ano.“ Tak jsem to udělala.
Řekla jsem: „Máme.“
Ale i tak jsem se vždycky cítila trochu odstrčená,
protože děti jsou zlé.
Občas jsem se cítila osamělá.
Někteří… kamarádi ji šikanovali, učili ji říkat sprostá slova.
Ona přišla a řekla je, já na to: „Ne. To je sprosté slovo. Neříkej to.“
DRUHÝ STUPEŇ ZÁKLADNÍ ŠKOLY
Nástup na druhý stupeň základky byl trochu těžký.
Začala jsem si víc uvědomovat svou identitu. Takže jsem se nevnímala…
jen jako studentka, ale jako, víte, holka,
která chce být vnímána jako hezká.
Začala jsem se na sebe opravdu dívat a neviděla své já.
…kdo je nejkrásnější?
Vlasy jako z ebenu. Pleť bílá jako sníh.
Když jsem sledovala média, neviděla jsem nikoho jako já.
Neviděla jsem dívky tmavé pleti. Neviděla jsem dívky se zvlněnými vlasy,
kudrnatými vlasy, vlasy jemně kudrlinkovými. Nic z toho jsem neviděla.
A když jsem to neviděla, říkala jsem si: „Proč?“
Od šesti let jsem měla vlasy vyhlazované, protože jsem neviděla jemně kudrnaté…
vlnité vlasy jako přijímané nebo milované.
Nerozuměla jsem pojmu rasismus, ale věděla jsem, že něco není v pořádku.
MILUJI
Právě jsem se bavila s jedním klukem.
Byl to někdo, kdo mi připadal milý.
A to jsme právě mluvili o zamilovanosti. A já se ho ptala,
-„Do koho jsi zamilovaný?“ -Vidíš? Do ní. Tady, to je ona.
-Pozveš ji na rande? -Ne.
Jen si myslím, že krásná.
A co si myslíš, že je krásné?
Nevím. Jako ty bys byla hezká, kdybys byla o pár odstínů světlejší.
TY BYS BYLA TAKY HEZKÁ, KDYBYS BYLA O PÁR ODSTÍNŮ SVĚTLEJŠÍ.
Byla jsem zmatená. Byla jsem raněná.
Ten komentář mě opravdu přiměl nemít ráda mou tmavou pleť.
Jen mě vlastně utvrdil v tom, jak jsem se cítila, a tom, jak jsem si myslela,
že mě ostatní vnímají, „Nejsem tím, co se vnímá jako krásná.“
Když přišla domů, ptám se jí: „Děje se něco?" Ona řekla: „Ne.“
Ale… ne, tohle není Vanessa, něco se děje.
Jen se mi trochu hůř dívalo do zrcadla, hůř než obvykle.
Začala jsem mít o sobě velmi zkreslený pohled.
Začala jsem si uvědomovat,
že nenávist k tmavým odstínům pleti je ve společnosti hluboce zakořeněná.
Podívej se na sebe! Jsi nádherná na dívku tmavé pleti.
Když lidé mluvili o tmavé pleti
a o tom, že se na ni prostě dívají jinak,
vždycky se objevila poznámka mimo mísu, „No, dneska už to tak není.“
Jako: „No a co, že se na bílou pleť nějak pohlíží? Je to preference.“
V tom věku jsem si ještě neuvědomovala, co je to kolorismus,
jak je zakořeněný v rasismu. A tak jsem to prostě cítila, „Pokud je…
to jen preference, neměla bych se kvůli pleti cítit zle,“ ale cítila jsem se.
Myslím, že některé z věcí, které jsi říkala o nenávisti ke svým rysům,
s tím se může ztotožnit i spousta snědých lidí, víš?
Osobně jsem se začal holit asi v šesté třídě, protože jsem
myslel, že vypadám příliš mexicky.
Nechával jsem si dlouhé vlasy a nechtěl nosit některá trička,
jako třeba bílá tílka nebo bílá trička, protože mi všichni říkali:
„Vypadáš jako někdo, kdo natírá domy, když je nosíš.“ Rozumíte?
Myslím, že poprvé, nevím, jestli jste ten seriál sledovali,
-ale True Jackson, viceprezident… -Ano!
Dobře. Poprvé jsem to uviděla, a viděla jsem Keke Palmerovou, jak se upravuje…
a je tak krásná ve své tmavé pleti, říkala jsem si: „Páni!“
„Kde to bylo? Proč toho není víc?“
V černošství je tolik krásy, až se…
mi chce plakat, když si uvědomím, že jsem to tolik let neviděla.
Dospěla jsem do bodu, kdy jsem si řekla: „Vidím, jak společnost vnímá mou pleť.
A pokud je světlejší lepší, proč bych nemohla být světlá?“
Zesvětlení pleti jsem vždycky viděla propagované v reklamách.
A tak jsem si řekla, že když to vychvalují,
měla bych to udělat taky.
Deset.
Vešla jsem do obchodu, aniž bych tušila, že si to chci koupit.
KRÉM NA ZESVĚTLENÍ PLETI
Ale když jsem ho uviděla, myslím, že jsem měla jasno.
Hodně z toho, co jsem ten den cítila, byla úzkost, strach
a velký stud. Ale také trochu radosti,
protože jsem nevěděla, co čekat, ale snad to mohlo být to, co jsem potřebovala.
Asi půl roku jsem používala krém na zesvětlení pleti,
protože jsem strašně moc chtěla být světlejší.
Nemělo to ale ten efekt, který jsem chtěla. Pleť mi spíš zešedla
a byla po něm mdlá.
To je pro mě něco, za co se velmi stydím
a rodičům jsem to nikdy neřekla. Nechtěla jsem je naštvat.
Nechtěla jsem, aby se na mě zlobili. Bylo to něco, o čem jsem si myslela,
že to skryju, že mi to projde.
Prostě jsem se nedokázala vidět jako krásnou, jako někoho,
kdo by za to stál, s kůží, kterou jsem měla.
A potom se mi začaly objevovat úplně nové problémy s pletí.
Přibližně ve věku, kdy jsem se dostávala do puberty,
se u mě objevilo puchýřkové akné. Začalo to velmi malými projevy,
ale postupně se to zhoršovalo až do bodu, kdy jsem seděla doma a brečela.
Probudila jsem se a první, co jsem udělala, bylo, že jsem…
při čištění zubů otáčela hlavu, jak jsem se nechtěla vidět v zrcadle.
Když mě lidé potkali, nedívali se mi do očí, když se mnou mluvili.
Dívali se na všechno ostatní.
Opravdu mě to ranilo do té míry, že jsem si říkala: „Kdo jsem?“
Potkala jsem někoho cizího a nedokázala se mu dívat do očí.
Chtěla jsem si zakrýt obličej vlasy nebo jsem si chtěla nasadit kapuci.
Nechtěla jsem, aby se na mě lidé dívali.
Nebylo to jen tím, jak jsem viděla sebe sama. Šlo také o to…
jaký jsem měla ze sebe pocit.
A když se takhle špatně cítím já, co si o mně myslí ostatní?
Měla jsem na sebe velmi negativní pohled.
Předstírala jsem sebevědomí. Předstírala jsem, že jsem v pohodě,
i když jsem ve skutečnosti nebyla. Vždycky jsem se jen tvářila statečně.
Říkala jsem si: „Jsi silná, to zvládneš.“
„Přijdou lepší dny,“ ale nikdy: „Plakat je v pořádku.“
Jakože… a to ani nevycházelo jen z mé rodiny.
Ale především z mé komunity.
Neviděla jsem, že by hodně černošek plakalo…
a že by bylo normální, aby byly zranitelné.
STŘEDNÍ ŠKOLA
A tak jsem se pevně rozhodla.
Chtěla jsem se ve škole opravdu dobře učit, protože když nemůžu být krásná,
aspoň můžu být dobrá v něčem jiném.
Vždycky jsem si říkala, že budu lékařkou.
Když sem přišli rodiče,
tak se rozhodli, že se budou snažit stát se ošetřovateli.
A můj bratr, který byl pro mě opravdu velkou inspirací,
šel na medicínu.
UNIVERZITA V DARTMOUTHU
Vždy byli velkými zastánci tvrdé dřiny a práce na tom,
co člověk chce. Když jsem se dozvěděla, že mě přijali na newyorskou univerzitu,
první, co jsem udělala, bylo, že jsem zavolala bratrovi. A on byl tak nadšený.
Jak jsem si oblékla ten laboratorní plášť, řekla jsem si: „Dobře, jdu do toho.“
„Opravdu do toho jdu.“
Ona sama nás vlastně přesvědčila, že chce být doktorkou, stejně jako její bratr.
Proto si vybírala jedny z nejtěžších předmětů na newyorské univerzitě.
Opět to byl ten tlak. Byla to ta úzkost, že:
„Ať děláš cokoli, musíš v tom být nejlepší“.
Myslím, že to dost souviselo i s tlakem, který cítíte
jako dítě přistěhovalců, protože vaši rodiče se vzdali v podstatě všeho,
aby vás přivedli do nové země. Říkala jsem si: „Nemůžu selhat.“
„Ať udělám cokoli, musím uspět.“ A neúspěch pro mě ani nepřipadal v úvahu,
zvlášť když jsem neviděla v laboratoři lidi jako já.
Být jako jediný černoch, natož černoška.
Takže jsem chtěla mít pořád samé jedničky.
Chtěla jsem být premiantkou.
Nechtěla jsem, aby lidé pochybovali, zda sem vůbec patřím.
Chtěla jsem, aby lidé věděli, že jsem si své místo tady zasloužila.
Nechtěla jsem být jiná než dokonalá.
Když mě společnost nepovažuje za něco, co je… dostatečné,
musím si to přehnaně kompenzovat. Necítila jsem se ve svém studiu naplněná.
Vždycky jsem měla ráda vědu a vždycky jsem měla ráda lékařský obor,
ale prostě mi něco nesedělo.
S někým jsem se bavila o systémovém rasismu a nespravedlnosti.
A já si říkala: „Kdy se to změní? Kdy se to zlepší?“
A pak jsem prostě přemýšlela o své komunitě jako celku,
„Co neděláme?“ Víte? A mám pocit, že…
jedna věc, kterou jsem nedělala…
je terapie. A říkala jsem si: „Proč to ostatní nedělají, jako já?“
Cítila jsem velkou úzkost a tlak v mém studijním zaměření.
Obzvlášť jako Afričan
doopravdy neslyšíte lidi mluvit o „…chození na terapii“.
Lidé se jim často vyhýbají.
„Deprese není skutečná věc. Úzkost není skutečná věc.“
Máme v sobě tolik zranění a tolik traumat, která zůstávají nevyřešená.
Ano, na světě je tolik věcí, které jsou překážkami,
ale vy jste svou vlastní první překážkou.
Začala jsem si uvědomovat, že je třeba něco změnit.
Nechci se takhle cítit celý život.
Potřebovala jsem pomoc. A obhajovala jsem se sama před sebou.
A řekla jsem si: „Chci černošskou terapeutku.“
-Ahoj. -Ahoj.
-Vanessa, správně? -Ano.
Chtěla jsem někoho, kdo mě přijme
a pochopí mě, porozumí mým zážitkům.
Tak, co tě sem dnes přivádí?
Jsem teď trochu zmatená.
Nejsem si úplně jistá, co přesně dělám.
Snažila jsem se špatné vzpomínky vytěsnit, nechtěla jsem na ně myslet, řešit je.
Musela jsem si sednout se vším, co jsem tak dlouho odsouvala.
Jaké jiné činnosti…
Spousta problémů mého dospívání mělo kořeny ve velkém studu.
Někdy ani nešlo o problém samotný. Hlavní byl stud, který jsem cítila.
Ten vše jen zhoršoval.
Mluvili jsme hodně o mém perfekcionismu
a o tom, že jsem vždy chtěla být dokonalá ve všem, co jsem dělala.
Řekla mi, abych se na sebe podívala do zrcadla a položila si určité otázky.
„Jaké věci tě inspirují?“
Inspirují mě lidé, kteří jsou opravdoví,
přijímají své dobré, špatné i ošklivé stránky.
Řekla bych: „Zasloužíš si, cokoli dnes chceš.“
Někdy jsem seděla před zrcadlem a plakala jsem, i když jsem to říkala.
Říkala jsem to dál, i když mi tekly slzy, protože jsem tomu chtěla sama věřit.
Trvalo mi asi tři až čtyři měsíce, než jsem se dostala
k lepším myšlenkám při pohledu do zrcadla.
Dnes, myslím, už se dokážu nekritizovat,
dokážu dělat chyby a přitom se učím mít vlastní chyby ráda.
Čím víc jsem se na sebe začala dívat, tím víc jsem si začala naslouchat
a uvědomila si, v čem spočívá moje krása.
Protože jo, jsem krásná navenek, a to je super, i když nepodstatné.
Ale myslím, že jsem si nikdy pořádně nevšímala svého srdce.
Vlastně se mi najednou tolik nechtělo upravovat si vlasy.
Takže jsem nosila afro a cítila jsem se velmi svobodně.
Je mi dvacet a nikdy, vůbec nikdy jsem nešla ven s přírodními vlasy…
protože mi to jen není příjemné. Protože mě…
celý život učili, že je to… Je to buď nechutné,
nebo je lidé budou chtít hladit jako nějaké zvíře,
což je směšné. Jak dosáhneš toho, aby den byl lepší?
Můj první krok, jak dosáhnout lepšího dne, bylo nebát se. S tím jsem musela začít.
A jakmile jsem se naučila, co mám dělat, začalo se mi dařit.
A to mě dostalo do bodu, kdy jsem mohla říct:
„Vidím krásu ve svých vlasech.“ A jakmile jsem ji uviděla, řekla jsem si:
„Tohle mi nikdo nevezme.“
Naučte se je milovat, jak o ně pečovat
a naučte se je udělat nejlepší, jaké mohou být.
Pojď sem.
Když se cítíte dobře a sebejistě v tom, kým jste, není na světě lepší pocit.
Věděla jsem, že jakmile získám tuto sebedůvěru,
mohu se tak cítit po zbytek života.
Když jsem přemýšlela o mé komunitě a mých zkušenostech,
a prostě o černoších obecně, měla jsem pocit, že náš hlas je opomíjen.
Někdy se o našich zkušenostech píše,
ale nepíšeme o nich my, a přitom výzkumy se v této oblasti dělají,
ale zřídka v této oblasti pracují černoši…
černoši ani nedělají výzkum. Říkala jsem si: „Co můžu udělat já?“
STUDENTSKÝ PORTÁL
ROZHODNUTÍ DO 11. LISTOPADU PŘIJMOUT /ODMÍTNOUT
Sama jsem chtěla být tou změnou, kterou jsem chtěla vidět.
PŘIJMOUT
Rozhodla jsem se, že změním obor a přejdu na klinickou psychologii.
Měla jsem trochu pocit, že se vzdávám svého snu,
protože jsem se už nechtěla věnovat tomuto směru. Musela jsem o tom přemýšlet
a uvědomit si, že to není to, kam mě vede má vášeň.
Můžu pomáhat lidem a léčit stejně jako lékaři, ale úplně jiným způsobem.
Nerada někomu říkám: „Jdi to udělat, protože já chci, abys to udělal.“
Dělejte to, na co máte chuť a co si myslíte, že zvládnete.
Jednou z nejdůležitějších věcí, kterou mohla mladá Vanessa slyšet,
byla krása vlastní zranitelnosti.
Krása v otevření se. Krása v mluvení s lidmi, ať už je to rodina nebo přátelé,
namísto toho, aby se snažila držet celý svět na svých bedrech.
Jednou z nejdůležitějších věcí bylo naučit se přijmout sama sebe
a mít se ráda taková, jaká jsem. Panebože, miluju zrcadla.
Miluji zrcadla, protože jsem se na sebe tak dlouho
nedokázala ani podívat. Teď se na sebe opravdu ráda dívám.
Protože když se vidím, vidím všechno, co je tady a tady, a to je taková krásná věc.
A to je vše.
Wow.
MĚSÍC PO NATÁČENÍ
POPRVÉ PŘÍRODNÍ VLASY!!!! O 20 LET POZDĚJI!!!!! BUĎ KRÁSNÁ
OHROMUJÍCÍ HOLKA, ROZJEĎ TO
ZMĚNILAS MĚ!!! ZBOŽŇUJU TĚ
MŮJ BOŽEEE, JSEM TEBOU POSEDLÝ
CO? JO ŠŤABAJZNA! JSEM TEĎ ŠŤASTNÝ!
VÝZNAMNÝ OKAMŽIK V OTÁZCE VLASŮ!
JSI OHROMUJÍCÍ
-ŽERU TĚ!!! -DÍKEC, JSI NEJ
Překlad titulků: Ales Zdarek