Du godeste!
-Vent, jeg tænkte bare: "Undskyld." -Det var så...
Først kiggede jeg ikke...
Okay.
INSTRUKTØR / PRODUCENT
Er vi klar?
Godt. Før vi begynder,
I er her alle i dag på grund af jeres unikke baggrunde,
og I har alle en historie om at vokse op.
Jeg tænker, hvordan det bliver,
hvis vi alle er i stand til at dele det, vi føler er skamfuldt,
hvis vi følte, vi kunne tale om det, og gør det os mindre ensomme?
Så vi vil se,
om det passer, og hvordan vi kan relatere til hinanden i dag. Og...
-Meget godt. -Alle.
Så vi begynder med Vanessa.
Okay, fedt.
-Vanessa! -Seriøst.
At vokse op er mange ting.
At vokse op er uforudsigeligt.
En chance for at ændre verden.
STOP MENSTRUATIONS-FATTIGDOM
At vokse op var...
STOP MED AT DRÆBE OS
Vi har magten og ansvaret...
DET HVIDE HUS
Vi fortjener at høres.
-At vokse op er... -Overvældende.
-Irriterende. -Forvirrende.
-Indviklet. -Smukt.
-Påkrævet. -Vi gjorde det!
TI HISTORIER
OM MODET TIL
AT VÆRE DIG SELV
Da jeg voksede op, havde jeg et negativt selvbillede.
Lige meget hvad jeg gjorde,
kunne jeg aldrig leve op til samfundets standard for skønhed.
På grund af min mørke hud var jeg ikke nok.
Jeg besluttede at dele min historie,
for der findes så meget glæde
i at være ærlig overfor dig selv, og ikke at skamme sig over at stå i det.
Hvad skal jeg sige?
KULTURHUS
Femten Charlie, skud to.
Godt.
Du er officielt med!
Hej, allesammen. Jeg hedder Vanessa Aryee. Jeg er 20 år.
Mine forældre, søster, bror og jeg immigrerede fra Ghana til USA,
da jeg var syv år.
Vi kom for den sædvanlige drøm,
som mange afrikanske immigranter kommer til landet for.
Mine forældre ville give mig bedre uddannelse og bedre muligheder.
Fra da hun var helt lille...
VANESSAS FAR
...så vi noget i hende.
Selv da hun var lille, og ikke kunne gå, talte hun.
Og alle ville sige: "Se lige den baby."
VANESSAS MOR
"Du vil ikke gå, du snakker bare på gulvet."
Hvor jeg kommer fra, Ghana,
er vores kultur mangfoldig, og man ser mange smukke mørkhudede folk.
Mine forældre opgav meget for at bringe os hertil.
De fleste af deres diplomer fra Ghana
var ugyldige, når du kom fra Afrika.
Man skulle starte forfra.
Jeg havde ingen forventninger. Jeg vidste ikke, hvad USA var.
Derhjemme så vi amerikanske film, Disney.
Er det, Arnold Schwarze...
-Schwarzenegger. -Schwa... Schwarzenegger.
Jeg kommer tilbage.
-Alle actionfilmene. -Chuck Norris og resten af dem.
Det var overvældende.
Jeg blev mødt af mange nye ting,
maden, kulturen.
Der er bunden!
Selvom jeg var ung, var det stadig sært.
Jeg var det lille sære barn i skolen. Folk ville spørge:
"Har I virkelig elefanter, giraffer og tigere i baghaven?"
Og mine forældre ville sige: "Bare sig ja."
-Som du burde. -Fortæl dem: "Ja." Så det gjorde jeg.
Jeg sagde: "Ja, det har vi."
Men selv da følte jeg mig udstødt,
for børn kan være onde.
Jeg følte mig ensom til tider.
Nogle af eleverne ville mobbe hende, lære hende grimme ord.
Hun ville sige det, så jeg sagde: "Nej, det er et slemt ord. Sig det ikke."
FOLKESKOLE
At gå i folkeskole var lidt hårdt.
Jeg blev mere bevidst på min identitet. Jeg så ikke kun mig selv
som elev, men som en pige,
der ville se pæn ud.
Jeg begyndte at se på mig selv og ikke se mig selv.
Hvem er den skønneste af alle?
Sort hår som ibenholt. Hvid hud som sne.
I medierne så jeg ikke folk, der lignede mig.
Jeg så ikke mørklødede piger. Jeg så ikke piger med krøller,
afrohår, 4C-hår. Jeg så det slet ikke.
Og når jeg ikke så det, tænkte jeg: "Hvorfor?"
Jeg har fået mit hår glattet, siden jeg var seks, fordi jeg ikke så 4C,
afrohår blive accepteret eller holdt af.
Jeg forstod ikke racisme, men jeg vidste, noget var galt.
JEG ELSKER
Jeg talte med en dreng.
Jeg syntes, han var sød.
Vi talte om forelskelser. Og jeg spurgte ham:
-"Hvem er du lun på?" -Se? Hende. Det er hende der.
-Vil du invitere hende ud? -Nej.
Jeg synes bare, hun er pæn.
Hvad synes du er pænt?
Jeg ved ikke. Du ville være pæn, hvis du var lidt lysere.
DU VILLE OGSÅ VÆRE PÆN, HVIS DU VAR LYSERE
Jeg var forvirret. Jeg var såret.
Den kommentar fik mig til ikke at kunne lide min mørke hud.
Han bekræftede bare, hvad jeg følte om mig selv,
og hvordan andre tænkte om mig: "Jeg er ikke smuk."
Hun kom hjem, og jeg spurgte: "Er der noget galt?" Hun sagde: "Nej."
Men... nej, sådan er Vanessa ikke, der er noget galt.
Det var bare lidt mere svært at se sig i spejlet end normalt.
Jeg begyndte at få et meget forvrænget syn på mig selv.
Men jeg begyndte at indse,
at meget af hadet mod mørke hudtyper er dybt rodfæstet i samfundet.
Se! Du er smuk for en mørklødet pige.
Når folk talte om mørk hud,
og hvordan det blev set som anderledes,
er der altid kommentaren om: "Sådan er det ikke længere."
"Hvad så hvis hvid hud er noget særligt? Det er, hvad de kan lide."
I den alder vidste jeg ikke, hvad colorism var,
hvordan det havde rod i racisme. Så jeg følte bare:
"Så burde jeg ikke have det dårligt med min hudfarve," men det havde jeg.
De ting du sagde om at hade dit udseende,
det er noget, mange brune folk kan relatere til.
Personligt begyndte jeg at barbere mig i 6. klasse,
fordi jeg tænkte, jeg så for mexicansk ud.
Jeg begyndte at få langt hår og ville ikke gå med bestemt tøj
som hvide tanktops eller hvide T-shirts eller den slags, fordi alle
ville sige: "Du ligner en, der maler huse,
når du har det på."
Første gang, jeg ved ikke om I så programmet,
-men True Jackson, VP... -Ja!
Første gang jeg så det og så Keke Palmers stil,
der var så smuk i sin mørke hud, tænkte jeg bare: "Wow!
Hvor var det her? Hvorfor er der ikke mere af den slags?"
Der er så meget skønhed i sorthed,
at det gør mig ked af det, når jeg indser, hvor mange år jeg ikke så det.
Jeg kom til et punkt, hvor jeg sagde: "Jeg ser, hvordan samfundet ser min hud.
Og hvis lys hud er bedre, hvorfor er min hud ikke lys?"
Hudblegeprodukter er noget, jeg altid så i reklamerne.
Så jeg tænkte, hvis de ophøjede det,
burde jeg også bruge det.
Ti.
Jeg gik ind i butikken uden at vide, at jeg ville købe det.
HUDBLEGECREME
Men da jeg så det, var beslutningen allerede taget for mig.
Meget af det, jeg følte den dag, var angst, frygt
og en masse skam. Men også lidt glæde,
jeg vidste ikke, hvad jeg kunne forvente, men måske manglede jeg dette.
Jeg brugte en hudblegecreme i seks måneder,
for jeg ville så gerne være lysere.
Det fungerede ikke som planlagt. Jeg fik bare grå hud,
og det gjorde min hud ujævn.
Det er noget, der er meget skamfuldt for mig,
og jeg fortalte aldrig mine forældre det. Jeg ville ikke gøre dem vrede.
Jeg ville ikke have dem til at blive vrede. Det var noget, jeg troede,
jeg kunne skjule eller slippe afsted med.
Jeg kunne ikke se mig selv som smuk,
som værdig med min hud.
Efter det begyndte et nyt hudproblem for mig.
Det var, da jeg kom i puberteten
og begyndte at få akne. Det begyndt småt,
men kom til et punkt, hvor jeg ville sidde derhjemme og græde.
Jeg ville vågne op, og det første, jeg ville gøre, var...
at dreje hovedet, når jeg børstede tænder,
da jeg ikke ville se mig i spejlet.
Folk så mig ikke i øjnene, når de talte med mig.
De så på noget andet.
Det smertede mig til et punkt, hvor jeg tænkte: "Hvem er jeg?"
Jeg ville være ude af stand til at se en fremmed i øjnene.
Jeg ville ønske at dække ansigtet med hår eller tage hætte på.
Jeg ville ikke have folk til at se på mig.
Det var ikke bare måden, jeg så mig selv.
Det var måden, jeg havde det med mig selv.
Hvis jeg tænker dårligt om mig, hvad vil andre ikke tænke?
Jeg havde et meget negativt selvbillede.
Jeg ville have falsk selvtillid. Jeg lod, som om jeg var okay,
men det var jeg ikke. Folk sagde altid: "Vær tapper."
"Du er stærk, du kommer igennem det.
"Der kommer bedre dage," men aldrig: "Det er okay at græde."
Og det kom ikke kun fra min familie.
Det var bare samfundet generelt.
Jeg så ikke mange sorte kvinder græde
og være okay med sårbarhed.
GYMNASIET
Så jeg gav mig selv et hårdt mål.
Jeg ville klare mig godt i skolen, for hvis jeg ikke kunne være smuk,
kunne jeg være god til noget.
Jeg sagde altid, jeg ville være læge.
Da mine forældre kom hertil,
søgte de jobs som sygeplejersker.
Og min bror, der var en meget stor inspiration for mig,
han gik på lægestudiet.
Der var altid fokus på at arbejde hårdt
og at kæmpe for det, man ville opnå. Da jeg så, at jeg var kommet ind på NYU,
ringede jeg først til min bror. Og han var så glad på mine vegne.
Da jeg tog laboratoriedragten på, tænkte jeg: "Okay, jeg gør det."
"Jeg klarer mig godt."
Hun fortalte os, at hun ville være læge som sin bror.
Hun valgte hele tiden de sværeste fag på NYU.
Det var igen presset. Det var angsten for:
"Hvad end du gør, skal du være den bedste."
Og meget af det havde med presset at gøre
ved at være immigrantbarn, fordi dine forældre ofrede alt
for at bringe dig til landet. Jeg tænkte: "Jeg kan ikke fejle. Lige meget hvad,
skal jeg fuldføre det." At dumpe var aldrig en mulighed for mig,
især når jeg ikke så andre på laboratoriet, der lignede mig.
At være den eneste sorte person, endnu sjældnere en sort kvinde.
Så jeg ville altid have topkarakterer.
Jeg ville være den bedste.
Jeg ville ikke have folk til at se på mig og tænke, om jeg fortjente at være her.
Jeg ville have folk til at vide, at jeg havde fortjent min plads her.
Jeg ville bare være perfekt.
Når samfundet ikke ser mig som noget, der er... nok,
skal jeg overkompensere, og følte mig ikke fuldendt
på mit studie. Jeg har altid elsket videnskab og det medicinske område,
men det fungerede bare ikke.
Jeg havde en samtale med nogen om systematisk racisme og uretfærdighed.
Og jeg tænkte: "Hvornår ændrer det sig? Hvornår bliver det bedre?"
Så tænkte jeg på mit samfund som helhed:
"Hvad har vi gang i?" Og jeg følte...
en ting jeg ikke gjorde...
Jeg sagde: "Hvorfor gør folk ikke det?" At få det bedre med sig selv.
Jeg følte en masse angst og pres i mit seniorår.
Især som afrikaner
hører du ikke folk tale om: "Jeg går til terapi."
Ofte bliver folk tysset på.
"Depression findes ikke. Angst findes ikke."
Vi har så meget smerte og traumer selv, som vi ikke har erkendt.
Ja, der er så mange ting ude i verden, der er forhindringer,
men du er din første forhindring.
Jeg begyndte at indse, at noget måtte forandres.
Jeg vil ikke gå gennem hele livet og føle sådan her om mig selv.
Jeg manglede hjælp. Og jeg stod op for mig selv.
Jeg sagde: "Jeg vil have en sort kvindelig terapeut."
-Hej. -Hej.
-Vanessa, ikke sandt? -Jo.
Jeg ville have en, der så mig,
forstod mig og forstod mine oplevelser.
Hvad bringer dig ind i dag?
Jeg er bare lidt forvirret lige nu. Jeg...
er ikke sikker på, hvad jeg har gang i...
Jeg prøvede at lukke negative minder ude, fordi jeg ikke ville tænke på dem,
jeg ville ikke konfrontere dem.
Jeg måtte sidde med alt, jeg havde skubbet væk så længe.
Hvilke andre aktiviteter...
Mange af de yngre problemer havde rod i skam.
Nogle gange var det ikke selve problemet. Det var skammen, jeg følte om det.
Det gjorde bare alt værre.
Vi talte meget om min perfektionisme,
at jeg altid ville være perfekt til alt, jeg gjorde.
Hun fik mig til at se mig selv i spejlet og stille mig selv visse spørgsmål.
"Hvad inspirerer dig?"
Jeg inspireres af folk, der er autentiske,
og omfavner deres gode, dårlige og grimme jeg.
Jeg ville sige: "Du fortjener alt, du ønsker i dag."
Nogle gange ville jeg sidde ved spejlet og græde, mens jeg sagde det.
Jeg ville sige det, mens tårerne løb ned,
fordi jeg ville have mig selv til at tro det.
Det tog mig tre til fire måneder at få det bedre,
når det kom til at se mig selv i spejlet.
I dag kan jeg arbejde på ikke at kritisere mig selv,
og lave mine fejl, men stadig elske dem alligevel.
Jo mere jeg begyndte at se mig selv, desto mere begyndte jeg at høre mig selv,
og indså hvor min skønhed var.
Fordi, ja, jeg er smuk udenpå, og det er fint.
Men jeg tror aldrig, jeg bemærkede mit hjerte.
Jeg følte ikke, at jeg behøvede at manipulere mit hår så meget.
Så jeg gik ud med min afro og følte mig meget fri.
Jeg er 20 år og har aldrig gået udenfor en dør med mit naturlige hår,
fordi jeg har det dårligt med det. Jeg har hørt
hele livet at det... Enten er det ækelt,
eller folk vil røre det, som om det var et kæledyr,
hvilket er latterligt. Hvordan kommer du over det?
Mit første skridt til at komme over det var ved ikke at være bange for det.
Jeg måtte starte der. Da jeg lærte at vedligeholde det, blev det bedre.
Og det førte mig til punktet, hvor jeg tænkte:
"Jeg kan se skønheden i mit hår." Og da jeg så det, sagde jeg:
"Ingen kan tage det fra mig."
Lær at elske det, lær at vedligeholde det,
og lær, hvordan du kan gøre det så godt som muligt.
Kom her.
Når du hviler i dig selv,
findes der ikke en bedre følelse.
Jeg vidste, så snart jeg fik det selvværd,
kunne jeg fortsætte resten af livet sådan.
Når jeg tænker på mit samfund og mine oplevelser,
og sorte folk generelt, føler jeg, at vores stemme blev udelukket.
Nogle gange bliver der skrevet om vores oplevelser,
men de er ikke skrevet af os, og der er en masse research,
men ofte er der ikke mange sorte folk i branchen
eller som laver research. Så jeg tænkte: "Hvad kan jeg gøre?"
UCNY ELEVPORTAL
DU SKAL VÆLGE FØR DEN 11. NOVEMBER ACCEPTER - AFSLÅ
Jeg ville være forandringen, jeg ville se.
ACCEPTER
Jeg besluttede at ændre mit hovedfag og skifte til
klinisk psykologi.
Jeg følte lidt, at jeg opgav en drøm,
da jeg ikke fulgte retningen længere. Jeg tænkte meget over det,
og indså at det ikke var min passion.
Jeg kunne hjælpe folk med at hele, ligesom læger gør, bare på en anden måde.
Jeg kan ikke lide at sige: "Gør det her, fordi jeg siger det."
Gør som du vil og gør, hvad du tror, du kan.
En af de vigtigste ting, unge Vanessa kunne have hørt,
var skønheden i sårbarhed.
Skønheden i at åbne op og tale med folk,
om det så er med familie eller venner,
i stedet for at bære hele verden på dine skuldre.
En af de vigtigste ting var at acceptere mig selv
og elske mig selv, som jeg er. Jøsses. Jeg elsker spejle.
Jeg elsker spejle, fordi jeg tilbragte så lang tid
uden at kunne se på mig selv. Nu kan jeg godt lide at se mig selv.
For når jeg ser mig selv, ser jeg alt, der er herinde og herinde,
og det er sådan en smuk ting.
Det er alt.
EN MÅNED EFTER OPTAGELSEN
I MIT HVIDE NABOLAG MED NATURLIGT HÅR-DEBUT!!! 20 ÅR SENERE!!! VÆR RAR
SÅ SMUK DU STYRER TØS
DU HAR FORANDRET MIG!!! JEG ELSKER DIG
ÅH GUD JEG ER BESAT
HVAD! SÅDAN! JEG ER SÅ GLAD NU!
#SORTPIGEMAGI #HÅRMOD STOR DAG I HÅRREJSEN!
DU ER SÅ SMUK
BEDSTE VENINDE
Tekster af: Isabella Sander