Voi Luoja!
Olin niin pahoillani! - Se oli niin...
En aluksi katsonut...
No niin.
OHJAAJA / JOHTAVA TUOTTAJA
Valmiina?
Hienoa. Pari sanaa, ennen kuin aloitamme.
Olette täällä uniikkien taustojenne vuoksi,
ja teillä kaikilla on oma kasvutarinanne.
Olen miettinyt,
millaista olisi jakaa muiden kanssa asia, jota häpeämme.
Jos voisimme puhua siitä, tuntisimmeko vähemmän yksinäisyyttä?
Katsotaan,
pitääkö tämä paikkansa, ja voimmeko samaistua toisiimme.
Hyvä. - Jep.
Pidemmittä puheitta, aloitetaan Vanessasta.
Okei, mahtavaa.
Vanessa! - Jännää.
Kasvaminen on kaikkea.
Se on odottamatonta.
Se muuttaa maailmaa.
EI OIKEUTTA, EI RAUHAA
Kasvaminen oli...
Meillä on sekä valta että vastuu.
Ansaitsemme tulla kuulluiksi.
Kasvaminen on... - Myrskyisää.
Noloa. - Hämmentävää.
Sekavaa. - Kaunista.
Pakollista. - Teimme sen!
10 TARINAA
ROHKEUDESTA
OLLA OMA ITSENSÄ
Kasvaessani minulla oli kielteinen käsitys itsestäni.
Mitä ikinä teinkään,
en voinut olla kaunis yhteiskunnan silmissä.
Sanottiin, että tummaihoisuuteni vuoksi en ansaitse sitä, että se ei riitä.
Päätin kertoa tarinani,
koska on niin onnellista -
olla rehellinen itselleen, häpeämättä olla oma itsensä.
Mitä sanon?
15 Charlie, otos kaksi.
Hyvä!
Olet virallinen!
Hei kaikki, nimeni on Vanessa Aryee. Olen 20-vuotias.
Vanhempani, siskoni, veljeni ja minä muutimme Ghanasta USA:han,
kun olin seitsemän.
Tulomme syynä oli sama, yleinen unelma,
joka monella maahanmuuttajalla on.
Minulle haluttiin koulutus ja mahdollisuuksia.
Pikkulapsesta asti näimme -
VANESSAN ISÄ
hänessä jotain.
Kun hän oli pieni, eikä edes kävellyt, hän puhui.
Kaikki sanoivat: "Katso,
VANESSAN ÄITI
hän ei nouse ja kävele, vaan puhuu maassa."
Ghanassa -
näkee paljon kauniita, tummaihoisia ihmisiä.
Vanhempani luopuivat paljosta.
Ghanassa saaduilla tutkinnoilla -
ei ollut paljon väliä Amerikassa.
Piti aloittaa alusta.
Odotuksia ei ollut. En tiennyt, mikä Amerikka oli.
Kotona he katsoivat amerikkalaisia elokuvia. Disneytä,
Arnold Schwarze...
Schwarzeneggeriä.
Palaan vielä.
Toimintaelokuvia. - Chuck Norris ja muut.
Olin sanaton.
HAMMASVALKAISU
Näin paljon uusia asioita.
Ruoka, kulttuuri...
Rock Bottom!
Vaikka olin nuori, se oli outoa.
Olin koulussa "se outo afrikkalainen". Muut kysyivät:
"Onko teillä norsuja, kirahveja ja tiikereitä takapihalla?"
Vanhempani käskivät vastata: "On".
Ja niin minä teinkin.
Sanoin, että on.
Siitä huolimatta tunsin, etten kuulunut joukkoon.
Lapset ovat ilkeitä.
Olin välillä yksinäinen.
Osa luokkalaisista kiusasi häntä ja opetti hänelle rumia sanoja.
Silloin sanoin: "Tuo on ruma sana. Älä käytä sitä."
YLÄASTE
Yläasteelle meno oli rankkaa.
Aloin olla tietoisempi identiteetistäni. En nähnyt itseäni -
pelkästään oppilaana, vaan myös tyttönä,
joka halusi tulla nähdyksi kauniina.
Aloin katsoa itseäni, mutta en nähnyt itseäni.
Ken on maassa kaunehin?
Hiukset mustat kuin eebenpuu. Iho valkoinen kuin lumi.
Mediassa ei näkynyt minunlaisiani.
Ei tummaihoisia tyttöjä. Ei kiharia hiuksia.
Ei kähäriä hiuksia. Ei mitään sellaista.
Mietin, miksi niin oli.
Olen suoristanut hiuksiani kuusivuotiaasta asti, koska en nähnyt -
kiharien hiuksien saavan arvostusta.
En ymmärtänyt rasismia, mutta tiesin, että jokin oli vialla.
MINÄ RAKASTAN
Juttelin eräälle pojalle.
Pidin häntä söpönä.
Puhuimme ihastuksista, ja kysyin häneltä:
"Kenestä itse tykkäät?" - Hänestä. Näetkö? Tuolla noin.
Aiotko pyytää häntä ulos? - En.
Hän vain on kaunis.
Mikä mielestäsi on kaunista?
En tiedä. Vaikka sinä, jos olisit vähän vaaleampi.
VAIKKA SINÄ, JOS OLISIT VÄHÄN VAALEAMPI
Olin hämmentynyt. Minuun sattui.
Sen lauseen myötä en enää pitänyt tummasta ihostani.
Hän vahvisti sen, mitä tunsin itsestäni,
ja miten luulin muiden näkevän minut: "Minua ei pidetä kauniina."
Kysyin, onko jokin vialla, ja hän vastasi: "Ei."
Mutta hän ei ollut oma itsensä, jotain oli meneillään.
Oli hankalampi katsoa peiliin kuin yleensä.
Näkemykseni itsestäni vääristyi.
Tajusin kuitenkin,
että viha tummaihoisia kohtaan on syvällä yhteiskunnan juurissa.
Katsohan! Tummaihoiseksi olet upea.
Kun ihmiset puhuivat tummasta ihosta -
ja sen erilaisesta asemasta,
joku sanoi aina, ettei se pidä paikkaansa enää.
"Vaalea iho nähdään eri tavalla, mitä sitten? Se on mielipideasia."
En silloin tiennyt, mitä ihonvärin syrjintä oli,
tai miten se oli lähtöisin rasismista. Ajattelin:
"Se on mielipide, ihossani ei ole vikaa", mutta tunsin toisin.
Se, mitä sanoit piirteiden vihaamisesta,
on varmasti tuttua monelle tummaihoiselle.
Ajoin partaani jo kuutosluokalla, etten näyttäisi niin meksikolaiselta.
Kasvatin tukkaani ja vältin tiettyjä paitoja,
kuten valkoisia t-paitoja, koska kaikki sanoivat,
että näytän talojen maalaajalta,
kun käytän niitä.
En tiedä, katsoitteko ohjelmaa -
nimeltä True Jackson, VP... - Kyllä!
Kun näin sen ensimmäistä kertaa, ja näin Keke Palmerin upeana -
ja kauniina tumman ihonsa kanssa, olin ällikällä lyöty.
"Missä tämä oli? Miksei tätä ole lisää?"
Tummaihoisuus on niin kaunista,
että itken, kun tajuan eläneeni niin monta vuotta tajuamatta sitä.
Tajusin, miten yhteiskunta näkee ihonvärini, ja ajattelin:
"Jos vaalea on parempi, miksen ryhtyisi vaaleaksi?"
Ihon valkaisua mainostettiin kaikkialla.
"Jos sitä kerran näin ylistetään,
minunkin pitää tehdä sitä."
Kymmenen.
Kävelin kauppaan, mutten tiennyt ostavani sitä.
IHONVALKAISUVOIDE
Mutta kun näin sen, päätös oli jo tehty.
Sinä päivänä olin ahdistunut, peloissani,
ja todella häpeissäni. Olin kuitenkin myös iloinen,
koska en tiennyt, mitä odottaa. Tämä voisi olla se, mitä tarvitsin.
Käytin ihonvalkaisuvoidetta kuusi kuukautta,
koska halusin niin kovasti olla vaaleampi.
Se ei vaikuttanut, kuten halusin. Ihostani tuli harmaa.
Ihostani tuli eloton.
Häpesin sitä todella paljon.
En kertonut siitä. En halunnut vanhempieni harmistuvan.
En halunnut heidän suuttuvan. Luulin voivani -
piilotella sitä.
En kyennyt näkemään itseäni kauniina -
tai arvokkaana ihoni vuoksi.
Sen jälkeen alkoivat uudenlaiset iho-ongelmat.
Aloin tulla murrosikään.
Minulle kehittyi kystinen akne. Se alkoi lievänä,
mutta paheni ajan myötä siihen pisteeseen, että istuin kotona ja itkin.
Ensimmäinen asia, jonka tein herättyäni, oli -
kääntää pääni hampaita pestessä, etten näkisi peilikuvaani.
Ihmiset eivät katsoneet silmiini puhuessaan minulle,
vaan kaikkea muuta.
Se satutti minua. Aloin ajatella, kuka oikein olen.
En voinut katsoa vieraita ihmisiä silmiin.
Halusin peittää kasvoni hiuksillani ja laittaa hupun päähän.
En halunnut muiden katsovan.
En pelkästään nähnyt itseäni siten.
Tunsin itsestäni siten.
Jos minusta tuntuu tältä, mitä muut mahtavat ajatella?
Näin itseni todella kielteisesti.
Teeskentelin olevani itsevarma, olevani kunnossa,
silloin kun en ollut. Ajattelin aina: "Ole rohkea."
"Olet vahva. Selviät kyllä."
"Kaikki muuttuu paremmaksi." Mutta en koskaan: "Saat itkeä."
Se ei tullut ainoastaan perheestäni.
Se tuli myös yhteisöstäni.
En nähnyt monenkaan tummaihoisen naisen itkevän,
ja myöntävän olevansa heikko.
LUKIO
Olin tehnyt järkkymättömän päätöksen.
Aioin olla hyvä koulussa, koska jos en voinut olla kaunis,
voin olla hyvä jossain muussa.
Haaveilin pitkään lääkärin urasta.
Tänne tultuaan vanhempani päättivät ryhtyä hoitajiksi.
Veljeni, suuri inspiraation lähteeni,
meni lääketieteelliseen.
He kehottivat aina yrittämään parhaani -
saavuttaakseni, mitä haluan. Kun pääsin New Yorkin yliopistoon,
soitin ensi töikseni veljelleni. Hän oli riemuissaan puolestani.
Laboratoriotakin puettuani ajattelin: "Tässä sitä ollaan."
"Tässä sitä todella ollaan."
Hän kertoi meille haluavansa lääkäriksi, aivan kuten veljensäkin.
Hän päätyi valitsemaan yliopiston vaikeimpia oppiaineita.
Tunsin paineen. Ahdistuksen siitä,
että mitä tekeekin, täytyy olla paras.
Siihen liittyi myös paine siitä,
että oli maahanmuuttaja, että vanhempasi luopuivat kaikesta -
tuodakseen sinut tähän maahan. "En saa epäonnistua,
minun täytyy menestyä." Epäonnistuminen ei ollut vaihtoehto,
varsinkaan kun en nähnyt muita näköisiäni.
Koulun ainoana tummaihoisena naisena -
halusin kaikesta aina huippuarvosanan.
Halusin olla paras.
En halunnut muiden epäilevän oikeuttani olla täällä.
Halusin muiden tietävän, että ansaitsen olla täällä.
Halusin olla vain ja ainoastaan täydellinen.
Kun yhteiskunta näkee minut riittämättömänä,
minun täytyy ylikompensoida. En ollut tyytyväinen -
opintoihini. Rakastin tiedettä ja lääketiedettä,
mutta jokin ei vain napannut.
Olin puhunut aiemmin systeemisestä rasismista ja epäoikeudenmukaisuudesta.
Mietin, milloin se muuttuu, ja milloin se loppuu.
Ajattelin yhteisöäni kokonaisuutena.
"Mitä me oikein teemme?" Minusta tuntuu, että -
se, mitä minä en tehnyt,
mistä ajattelin: "Mikseivät muut tee sitä?" on itsensä parantaminen.
Pääaineeni tuotti ahdistusta ja painetta.
Afrikkalaisena -
ei usein kuule muiden puhuvan terapioistaan.
Heitä vieroksutaan.
"Masennus ei ole oikea asia. Ahdistus ei ole oikea asia."
Meissä on niin paljon huomioimatonta kipua ja traumoja.
Maailmassa on paljon esteitä, mutta ensimmäinen este -
on sinä itse.
Tajusin, että jonkin täytyy muuttua.
En halua tuntea itsestäni näin koko elämääni.
Tarvitsin apua. Toin ääneni kuuluviin -
ja sanoin haluavani tumman naisterapeutin.
Hei. - Hei.
Vanessa? - Kyllä.
Halusin jonkun, joka näki minut,
ymmärsi minua ja ymmärsi kokemuksiani.
Mikä tuo sinut tänne?
Olen hieman sekaisin tällä hetkellä.
En tiedä, mitä teen.
Yritin sulkea pois ikävät muistoni, koska en halunnut ajatella niitä.
Minun piti kohdata kaikki, mitä olin vältellyt niin pitkään.
Mitä harrastuksia...
Monien nuoruuden ongelmien taustalla oli häpeä.
Joskus ongelmana ei ollut ongelma itse, vaan tuntemani häpeä.
Se pahensi asioita.
Puhuimme paljon siitä,
miten halusin olla täydellinen kaikessa, mitä tein.
Hän laittoi minut katsomaan peiliin ja kysymään itseltäni tiettyjä kysymyksiä.
"Mikä inspiroi sinua?"
Minua inspiroivat ihmiset, jotka ovat aitoja,
jotka hyväksyvät hyvät, pahat ja rumat puolensa.
Sanoin: "Ansaitset saada mitä ikinä haluat."
Joskus itkin peilin edessä, jopa sitä sanoessani.
Itkin ja jatkoin sen sanomista,
koska halusin uskoa sen.
Meni noin neljä kuukautta parantua -
peiliin katsomisen suhteen.
Tänä päivänä haluan parantua siinä, etten moittisi itseäni,
ja että oppisin rakastamaan virheitäni.
Mitä paremmin näin itseni, sitä paremmin kuulin itseni,
ja tajusin, missä kauneuteni oli.
Olen kaunis ulkoa, mutta mitä sitten?
En koskaan huomannut sydäntäni.
En halunnut käsitellä hiuksiani niin paljon.
Aloin pitää afroani vapaana, ja tunsin oloni todella vapaaksi.
Olen 20-vuotias, enkä ole koskaan näyttänyt luonnollisia hiuksiani,
koska minulle on opetettu -
koko elämäni niiden olevan kuvottavat.
Tai sitten niitä kosketaan, kuin eläintä,
mikä on naurettavaa. Miten siitä pääsee yli?
Pääsin siitä yli, kun lakkasin pelkäämästä hiuksiani.
Kun opin pitämään niistä huolta, ne alkoivat kukoistaa.
Pääsin pisteeseen,
jossa pidin hiuksiani kauniina. Silloin tajusin,
että sitä kukaan ei voi riistää.
Rakasta ja vaali niitä,
ja opi ottamaan niistä kaikki irti.
Tulehan tänne.
Kun olet tyytyväinen ja varma itsestäsi,
sitä ei voita mikään.
Kun viimein tunsin sen itsevarmuuden,
tiesin eläväni loppuelämäni sen kanssa.
Kun mietin yhteisöäni, kokemuksiani,
ja tummaihoisia ylipäänsä, tunsin, ettei äänemme tullut kuuluviin.
Joskus kokemuksistamme kirjoitetaan,
mutta kirjoittajina emme ole me. Asiasta tehdään tutkimusta,
mutta usein tummaihoisia ei ole paljon niillä aloilla,
eikä näitä tutkimuksia tekemässä. Mietin, mitä voisin tehdä.
VAHVISTA VALINTASI VIIMEISTÄÄN 11. MARRASKUUTA
Halusin olla muutos, jonka halusin nähdä.
HYVÄKSY
Päätin vaihtaa pääainettani ja siirtyä opiskelemaan -
kliinistä psykologiaa.
Tuntui, kuin olisin luopunut unelmasta,
sillä en enää halunnut jatkaa lääketieteen parissa. Ajattelin sitä -
ja tajusin, että intohimoni vei minua jonnekin muualle.
Pystyisin parantamaan ihmisiä niin kuin lääkärit, mutta eri tavalla.
En halua käskeä muita tekemään jotain, vain koska minä haluan.
Tee sitä, mitä haluat, ja mihin luulet pystyväsi.
Nuorelle Vanessalle olisi pitänyt kertoa -
haavoittuvaisuuden kauneudesta.
Kauneudesta avautua ja puhua ihmisille,
perheelle tai ystäville,
sen sijaan, että kantaisi kaikkea itse.
Yksi tärkeimmistä asioista oli oppia hyväksymään itseni,
ja rakastamaan itseäni juuri tällaisena. Rakastan peilejä.
Rakastan peilejä, koska pitkän aikaa -
en pystynyt katsomaan itseäni. Nyt pidän itseni näkemisestä.
Kun näen itseni, näen kaiken, mitä on täällä ja täällä.
Se on kaunis asia.
Siinä se.
Upeaa.
KUUKAUSI KUVAUSTEN JÄLKEEN
EKA KERTA LUONNOLLISILLA HIUKSILLA
UPEAA, HYVÄ SINÄ
MUUTIT MINUT! IHAILEN SINUA
OLET PAKKOMIELTEENI
OLEN NIIN ONNELLINEN
TÄMÄ ON SUURI HETKI
OLET UPEA
MAHTAVAA
KIITTI BESTIS
Tekstitys: Matias Jokinen